Гаррі Поттер і Методи Раціональності

Елізер Юдковскі

Елізер Юдковскі

Аліна Несторак

Яценко Кирило aka hedrok, Ельвіра Ізмаілова aka Lewissa, Ольга Бєлова, Охрим Володимир aka ikakok, Дмитро Кабакчей

2021-10-07

гпімр.укр CC-BY-NC-SA 4.0

Коротесенький вступ від команди перекладачів

Це переклад чудового фанфіку Harry Potter and Methods of Rationality Елізера Юдковскі (усі права на персонажів та світ належать Дж. К. Ролінґ, комерційне використання заборонене).

Хоч усі розділи перекладено й ми докладали всіх зусиль, щоб виконати переклад якісно, та це не остаточний варіант перекладу.

Зараз над текстом працює редакторка (уже опрацьовано розділи 1-21).

Останню версію перекладу, список перекладачів тощо можна знайти на сайті: https://гпімр.укр.

Будемо вдячні за будь-які коментарі та повідомлення про помилки.

Приємного читання!

Розділ 1. День украй низької ймовірности

Відмова від прав: Гаррі Поттер належить Дж. К. Ролінґ, методи раціональности не належать нікому.

* * *

Місячне сяйво на якусь мить вихоплює з темряви тонкий поблиск срібла, частинку лінії…​

(падають чорні мантії)

…​кров ллється літрами, хтось вигукує слово.

* * *

Усі стіни до сантиметра заставлено книжковими шафами. Вони мають по шість полиць і майже сягають стелі. Деякі полиці вщерть заповнили книжки у твердій палітурці: фундаментальні науки, математика, історія тощо. На інших вишикувалась у два ряди наукова фантастика в мʼякій обкладинці. Під задні підкладено старі коробки з-під серветок і дошки, щоб їх також можна було роздивитися. Але й цього було замало. Книжки заполонили столи й дивани, книжки лежать невеликими купами попід вікнами.

Це вітальня дому, де мешкає видатний професор Майкл Веррес-Еванс, його дружина Петунія Еванс-Веррес, а також їхній назва́ний син — Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес. Тут на столі лежать лист і непроштампований конверт із жовтуватого пергаменту, смарагдово-зелений напис на якому свідчить, що його адресовано «містерові Г. Поттеру».

Подружжя розмовляє різко, проте не кричить. Професор вважає, що крики — це варварство.

 — Ти жартуєш, — з огляду на Майклів тон він дуже боїться, що дружина говорить цілком серйозно.

 — Моя сестра була відьмою, — повторила Петунія. Вона видавалася наляканою, проте не відступала. — А її чоловік — чарівником.

 — Це ж абсурд! — різко вигукнув Майкл. — Вони були на нашому весіллі, вони гостювали в нас на Різдво…​

 — Я сказала їм, що тобі не варто знати, — прошепотіла Петунія. — Але це правда. Я бачила речі…​

 — Люба, — закотив очі професор, — я розумію, що ти не читаєш скептичної літератури. Ти й не усвідомлюєш, наскільки легко тренований фокусник може вдати навіть щось, здавалось би, неможливе. Памʼятаєш, я вчив Гаррі, як гнути ложки? Якщо в тебе складалося враження, ніби вони вгадували твої думки, то це називається холодним читанням.

 — Вони не гнули ложки.

 — Що ж вони робили?

 — Я не можу просто сказати тобі, — Петунія закусила губу. — Ти подумаєш, що я…​ — вона ковтнула слину. — Послухай, Майкле. Я не завжди була…​ такою, — вона вказала жестом на свою витончену фігуру. — Це зробила Лілі. Бо…​ бо я благала її. Благала роками. Лілі завжди була красивішою за мене, і я…​ жахливо до неї ставилася через це, а потім вона ще й набула магії — можеш собі уявити, як я почувалася? І я благала її застосувати крихту свого дару на мені, щоб зробити мене вродливішою. Нехай я не могла володіти її магією, я могла б принаймні бути вродливою.

Очі Петунії наповнилися слізьми.

 — А Лілі завжди відмовлялася, вигадувала найбезґлуздіші виправдання, мовляв, настане кінець світу, якщо вона зробить щось хороше для своєї сестри, або що кентавр велів їй цього не робити — нісенітниці, і я ненавиділа її за це. І коли я щойно закінчила університет, то зустрічалася з тим гладки́м хлопцем, Верноном Дурслі, він був єдиним хлопцем, який зі мною розмовляв. І він казав, що хоче дітей, а першого сина назве Дадлі. І тоді я подумала: «Ну що за батьки називають свою дитину Дадлі Дурслі?». Переді мною наче промайнуло все моє майбутнє життя, і я не могла цього витримати. Я написала сестрі, що якщо вона мені не допоможе, то я краще просто…​

Петунія затнулася.

 — Хай там як, — тихо промовила Петунія, — вона здалася. Лілі попередила, що це небезпечно, але я відповіла, що мені вже байдуже. Я випила зілля й кілька тижнів нездужала, проте коли хвороба минула, моя шкіра очистилася, а тіло нарешті набуло форм…​ Тепер я була красивою, і люди стали приязними до мене, — її голос урвався. — І після цього я вже не могла ненавидіти свою сестру, особливо коли дізналася, до чого зрештою призвела її магія…​

 — Серденько, — лагідно звернувся Майкл, — ти захворіла й набрала ваги, поки відпочивала в ліжку, а шкіра очистилася сама собою. Або ж хвороба змусила тебе змінити харчування…​

 — Вона була відьмою, — повторила Петунія. — Я бачила.

 — Петуніє, — у голосі Майкла чулося роздратування, — ти знаєш, що це не може бути правдою. Невже я справді маю пояснювати чому?

Петунія почала заламувати руки. Видавалося, що вона ось-ось розплачеться.

 — Коханий мій, я знаю, що мені не перевершити тебе в наших суперечках, проте цього разу, благаю, просто повір мені…​

 — Тату! Мамо!

Вони обидвоє замовкли й подивилися на сина так, ніби щойно згадали, що в кімнаті є хтось третій.

Гаррі глибоко вдихнув:

 — Мамо, твої батьки не володіли магією, чи не так?

 — Ні, — спантеличено відповіла Петунія.

 — Отже, ніхто з твоєї родини не знав про магію, доки Лілі не отримала свого листа. Чому вони повірили?

 — Ох…​ Того разу не обмежилися самим тільки листом. Вони відрядили професора з Гоґвортсу. Він…​ — Петунія кинула оком на Майкла. — Він показав нам деякі чари.

 — Тоді вам взагалі не варто через це сперечатися, — твердо заявив Гаррі, без надії сподіваючись, що бодай цього одного-єдиного разу вони до нього прислухаються. — Якщо це правда, ми можемо просто викликати гоґвортського професора сюди й побачити магію на власні очі; у цьому разі тато визнає, що вона існує. В іншому ж — мама визнає, що помиляється. Для цього й потрібен експериментальний метод: щоб нам не доводилося розвʼязувати проблеми самими лише суперечками.

Професор розвернувся та глянув на нього вниз зі звичною вже зверхністю:

 — Ой, Гаррі, облиш. Справді, магія? Я сподівався, що хоча б ти не повіриш у це, синку, нехай тобі лише десять. Важко уявити собі щось менш наукове за магію!

Гаррі гірко скривився. Батько ставився до нього добре, напевно, краще, ніж більшість генетичних татусів ставиться до власних дітей. Гаррі відправляли були до найкращих початкових шкіл, а коли з ними не склалося, йому почали знаходити репетиторів серед нескінченної юрби голодних студентів. Гаррі завжди заохочували вивчати все, що його цікавило, купували всі книжки, що привертали його увагу, покривали всі витрати на його участь у змаганнях із математики й інших наук. У розумних межах йому давали все, чого він бажав, окрім, можливо, бодай дещиці поваги. Даремно очікувати, що доктор наук, який викладає біохімію в Оксфорді, з якогось дива дослухається до порад маленького хлопчика. Він, звісно ж, вислухає, щоб «продемонструвати зацікавленість», — бо саме так вчинив би «добрий батько», і це саме те, що ви зробили б, якби вважали себе «добрими батьками». Проте сприймати десятирічну дитину серйозно? Навряд.

Інколи Гаррі хотілося кричати на свого батька.

 — Мамо, якщо ти хочеш перемогти в цій суперечці з татом, розгорни другий розділ першого тому «Фейнманових лекцій із фізики». Там згадується, як філософи просторікують про речі, що їх начебто неодмінно потребує наука, і як насправді усі вони помиляються; адже єдине правило науки полягає в тому, що верховним суддею є спостереження: треба просто дивитися на світ і доповідати про побачене. Гм…​ Не можу одразу пригадати, де можна знайти щось про те, що ідеалом для науки є доведення дослідами, а не суперечками…​

Мати подивилася вниз на нього й усміхнулася.

 — Дякую, Гаррі, але…​ — вона повернула голову до чоловіка, — я не хочу перемагати в суперечці з твоїм батьком. Я хочу, щоб мій чоловік…​ послухав свою дружину, яка кохає його, і довірився їй хоча б цього єдиного разу…​

Гаррі ненадовго заплющив очі. Безнадійні. Його батьки просто безнадійні. Тепер вони знову почнуть одну з тих суперечок, коли мати намагається змусити батька почуватися винним, а той її — дурною.

 — Я йду до себе, — оголосив він із ледь помітним тремтінням у голосі. — Будь ласка, спробуйте не надто сваритися через це, мамо, тату, ми досить скоро дізнаємося, як воно є, гаразд?

 — Авжеж, Гаррі, — запевнив батько, а мати нагородила його заспокійливим поцілунком. А тоді вони знову взялися сваритися, поки Гаррі підіймався сходами до своєї кімнати.

Він зачинив за собою двері й спробував подумати.

Цікаво, що Гаррі мав би погодитися з татом. Ніхто ніколи не бачив свідчень існування магії, а згідно з маминою версією, існував цілий магічний світ. Як усе це вдається утримувати в таємниці? Знову магія? Скидалося на доволі підозріле виправдання.

Це мало б бути беззаперечною ознакою того, що мама або жартує, або бреше, або збожеволіла — за порядком зростання жахливости. Якщо вона надіслала була листа сама, це пояснило б, як він опинився в скриньці без штампа. Невеличке божевілля здавалося значно, значно імовірнішим за те, що всесвіт справді влаштовано ось так.

Тільки от якась його частинка була цілковито переконаною в існуванні магії. Це відчуття виникло в нього тієї ж миті, щойно він побачив цього листа з гаданої Гоґвортської школи чарів і чаклунства.

Гаррі похмуро потер лоба. «Не вір усьому, що думаєш» — так вчила одна з його книжок.

Проте ця незбагненна впевненість…​ Гаррі усвідомив: він і справді очікує, що так, професор Гоґвортсу зʼявиться, змахне чарівною паличкою — і буде магія. Ця дивна впевненість не намагалася захиститися від спростування — не вигадувала завчасно виправдань на випадок, якщо професор не прийде чи зможе лише згинати ложки.

«Звідки ти взялося, дивне маленьке передчуття? — він зосередився на своїх думках. — Чому я вірю в те, у що вірю?».

Зазвичай Гаррі чудово відповідав на це питання, проте саме цього разу й гадки не мав, що його мозок собі думає. Він подумки знизав плечима. У дзвоник дзвонять, цвях забивають, а гіпотезу, яку можна перевірити, перевіряють.

Він узяв зі столу аркуш паперу в лінійку й почав писати.

Шановна заступнице директора

Гаррі на хвильку спинився в роздумах, а тоді взяв інший аркуш і висунув ще міліметр графіту з механічного олівця. Справа вимагала охайного почерку.

Шановна заступнице директора Мінерво Макґонеґел чи будь-хто, кого це може стосуватися!

Я нещодавно отримав Вашого листа про вступ до Гоґвортсу, адресованого «містерові Г. Поттеру». Ви могли не знати, що мої генетичні батьки — Джеймс Поттер і Лілі Поттер (раніше Лілі Еванс) — померли. Мене всиновили сестра Лілі, Петунія Еванс-Веррес, та її чоловік, Майкл Веррес-Еванс.

Я надзвичайно зацікавлений навчатися в Гоґвортсі за умови, що таке місце існує насправді. Моя мати Петунія — єдина, хто стверджує, що знає про магію, проте особисто нею не володіє. Мій батько налаштований вкрай скептично. Сам я вагаюся. Я також не знаю, де можна знайти бодай щось зі списку книжок чи приладдя, наведеного у Вашому листі.

Мати згадувала, що Ви делегували представника Гоґвортсу до Лілі Поттер (тоді Лілі Еванс) з метою продемонструвати її родині, що магія існує, і, припускаю, для допомоги з придбанням її шкільного приладдя. Якби Ви могли зробити щось подібне й для моєї родини, це б надзвичайно допомогло.

Щиро Ваш

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес.

Гаррі додав їхню поточну адресу, згорнув листа й вклав його в конверт, який адресував до Гоґвортсу. Дальші роздуми змусили його роздобути свічку й накапати воску на клапан конверта. На створеній у такий спосіб печатці кінчиком складаного ножа він відтиснув ініціали Г. Дж. П. Е. В. Якщо вже божеволіти, то зі смаком.

Гаррі відчинив двері й спустився сходами. Батько сидів у вітальні й читав книжку з вищої математики, щоб показати, який він розумний; мати готувала на кухні одну з татових улюблених страв, щоб показати, яка вона любляча дружина. Видавалося, наче вони взагалі не розмовляли одне з одним. Хай якими страшними були їхні сварки, мовчання було чомусь значно гіршим.

 — Мамо, — порушив він напружену тишу, — я збираюся перевірити гіпотезу. Згідно з твоєю теорією, як відправити сову до Гоґвортсу?

Петунія відволіклася від раковини й розгублено поглянула на нього:

 — Я…​ Я не знаю, гадаю, тобі потрібна чарівна сова.

Це мало б звучати вкрай підозріло: «О, значить, немає способу перевірити твою теорію». Проте своєрідна впевненість Гаррі, здавалося, й далі вперто гнула своєї.

 — Ну лист же сюди якось потрапив. Отже, я просто вийду надвір, помахаю ним у повітрі, гукну: «Лист до Гоґвортсу!» — і подивлюся, чи підбере його якась сова. Тату, хочеш піти зі мною та спостерігати?

Батько виразно похитав головою й знову занурився в читання. «Звісно», — подумав Гаррі. Магія — це щось ганебне, в неї можуть вірити лише ду́рні. Якби батько зайшов так далеко, щоб перевірити цю гіпотезу чи навіть просто подивитися на її перевірку, він почувався б повʼязаним з усім цим…​

Лише коли Гаррі прошкандибав через задні двері до подвірʼя, йому на думку спало: якщо сова таки прилетить і вихопить листа, у нього виникнуть проблеми з тим, щоб розповісти про це батькові.

«Проте…​ ну…​ цього ж не може трапитися насправді, чи не так? Хай у що там вірить мій мозок. Якщо сова прилетить і схопить цього конверта, я матиму набагато важливіші клопоти, ніж татова думка».

Гаррі глибоко вдихнув і підняв конверт догори. Ковтнув слину.

Вигукувати: «Лист до Гоґвортсу!», тримаючи конверт високо в повітрі посеред власного заднього подвірʼя…​ якщо задуматися, як він оце зараз зробив, було доволі ніяково.

«Ні. Я кращий за тата. Я використаю науковий метод, навіть якщо почуватимуся через це безґлуздо».

 — Лист…​ — почав було Гаррі, але звуки, що вихоплювалися з його горлянки, більше скидалися на несміливе квакання.

Він зібрав усю свою волю й заволав у порожнє небо:

 — Лист до Гоґвортсу! Можна мені сову?

 — Гаррі? — пролунав спантеличений жіночий голос однієї із сусідок.

Відсахнувшись, мов від вогню, Гаррі рвучко опустив руку й заховав її за спину, наче в ній були гроші за наркотики. Його обличчя пашіло від сорому.

Обличчя старої жінки вигулькнуло над сусіднім парканом, сірі пасма вибивалися з-під сітки для волосся. Місіс Фіґ, що подеколи за ним наглядала.

 — Що ти робиш, Гаррі?

 — Нічого, — обізвався Гаррі здавленим голосом. — Просто перевіряю одну доволі дурнячу теорію…​

 — Ти отримав листа про вступ до Гоґвортсу?

Гаррі завмер на місці.

 — Так, — його губи спромоглися відповісти трохи згодом. — Я отримав листа з Гоґвортсу. Там сказано, що вони чекатимуть на мою сову до 31-го липня, але…​

 — Але ти не маєш сови. Бідолаха! Не уявляю, про що вони тільки думали — надіслати тобі самого лише стандартного листа.

Зморшкувата рука простягнулася над парканом, відкрита долоня завмерла в очікуванні. Майже бездумно Гаррі віддав конверт.

 — Я про це подбаю, дорогенький, — запевнила місіс Фіґ, — і за хвильку приведу кого-небудь.

Її обличчя зникло за парканом, і в саду запала довга тиша.

Потім хлопчик промовив спокійним і тихим голосом:

 — Якого.

Розділ 2. Все, у що я вірю, — хибне

#include “stddisclaimer.h”

* * *

 — Звісно, це моя провина. Тут немає більше нікого, хто міг би бути відповідальним бодай за щось.

* * *

 — Прояснімо все заздалегідь — промовив Гаррі. — Якщо професорка левітуватиме тебе, тату, і ти знатимеш, що до тебе не підʼєднано жодної мотузки, — це вважатиметься достатнім доказом. Ти не збираєшся змінювати думку й стверджувати, що це фокус. Так було б нечесно. Якщо ти почуваєшся, наче саме так і захочеш вчинити, варто сказати про це зараз, щоб ми могли вигадати натомість інший експеримент.

Гаррін батько, професор Майкл Веррес-Еванс, закотив очі:

 — Так, Гаррі.

 — Тепер ти, мамо. Згідно з твоєю теорією, професорка має бути здатною це зробити, і якщо цього не станеться, ти ви́знаєш, що помилялася. Жодного заперечення, ніби магія не працює на скептично налаштованих людях чи чогось подібного.

Заступниця директора Мінерва Макґонеґел приголомшено спостерігала за Гаррі. Вона дуже скидалася на відьму у своїй чорній мантії та гостроверхому капелюсі, проте розмовляла офіційно й із шотландським акцентом, що геть суперечило її вигляду. На перший погляд видавалося, що ця жінка має ґелґотати й жбурляти дітей до казанів, проте весь ефект зникав, щойно вона починала говорити.

 — Цього достатньо, містере Поттер? — запитала вона. — Можна розпочинати демонстрацію?

 — Достатньо? Напевно, ні, — озвався Гаррі. — Та принаймні це допоможе. Прошу, заступнице директора.

 — Можна просто «професорка». Вінґардіум Левіоза.

Гаррі подивився на батька:

 — Гм.

Батько поглянув на нього й відгукнувся:

 — Гм.

Професор Веррес-Еванс перевів погляд на професорку Макґонеґел:

 — Гаразд, тепер можете мене спускати.

Батька обережно повернули на землю.

Гаррі скуйовдив рукою волосся. Можливо, річ лише в тій його дивній частині, що вже була переконаною, проте…​

 — Це викликає певний дисонанс. Я гадав, що спостереження події нескінченно малої ймовірности мало б спричинити більш драматичну ментальну реакцію…​ — він затнувся. Мама, відьма й навіть тато знову дивилися на нього цим поглядом. — Тобто через відкриття, що все, у що я вірив, — хибне.

Серйозно, це мало бути ефектнішим. Його мозок мусив відкинути весь запас гіпотез про всесвіт, жодна з яких не допускала того, що щойно відбулося. Натомість же його мозок, схоже, думав: «Гаразд, я бачив, як професорка Гоґвортсу махнула паличкою й змусила батька піднятися в повітря, ну то й що?».

Пані відьма доброзичливо всміхалася до них. Вигляд вона мала цілковито втішений:

 — Чи бажаєте додаткової демонстрації, містере Поттер?

 — Ви не зобовʼязані. Ми поставили вирішальний дослід. — Проте…​ — Гаррі завагався. Він не міг стриматися. Власне, зважаючи на обставини, він і не мав стримуватися. Цікавість тут була правильною та доречною. — Що ще ви можете робити?

Професорка Макґонеґел перетворилася на кицьку.

Гаррі бездумно відсахнувся, задкуючи настільки швидко, що перечепився через безпритульний стос книжок і гучно гепнувся. Він випростав руки вниз у безуспішній спробі за щось вхопитися й пригальмувати падіння та відчув різкий біль у плечі́, коли маса його тіла сягнула підлоги, так і не зустрівши жодної опори.

Тієї ж миті маленька смугаста кицька трансформувалася назад на жінку в мантії.

 — Вибачте, містере Поттер, — голос відьми здавався щирим, але кутики її губ легенько посіпувалися догори. — Мені варто було попередити вас.

Гаррі уривчасто дихав. Його слова звучали здавлено:

 — Ви НЕ МОЖЕТЕ РОБИТИ такого!

 — Це лише трансфігурація, — заспокоїла професорка Макґонеґел. — Перевтілення анімага, якщо точніше.

 — Ви перетворилися на кицьку! МАЛЕНЬКУ кицьку! Ви порушили закон збереження енергії! А це не просто якесь там умовне правило, воно виводиться з квантового гамільтоніана! Нехтування ним призводить до порушення унітарности, після чого настає поширення сигналів із надсвітловою швидкістю! І коти СКЛАДНІ! Наш розум просто не в змозі осягнути всю їхню анатомію і, і всю біохімію, а як щодо неврології? Як ви залишилися спроможною думати, використовуючи мозок такого розміру?

Губи професорки сіпалися дедалі помітніше:

 — Магія.

 — Магії недостатньо, щоб це зробити! Треба бути богом!

Професорка Макґонеґел кліпнула:

 — Так мене називають вперше.

У Гаррі потемніло в очах, коли його мозок почав усвідомлювати, що саме щойно розбилося на друзки. Саму ідею уніфікованого всесвіту, у якому діють математично правильні закони, саме поняття фізики — усе це просто спустили в унітаз. Три тисячоріччя членування великих і складних явищ на менші частини, відкриття, що музика планет і кинутого яблука має однаковий мотив, що істинні закони прекрасні, тому що вони універсальні, не мають жодного винятку, можуть бути вираженими у формі простої математики та керують найдрібнішими частинками. Не кажучи вже про те, що розум — це мозок, і що мозок складається з нейронів, і що мозок і є особистістю…​

Аж якось жінка перетворюється на кицьку — та й по всьому.

Сотня питань боролася за право першим злетіти з Гарріних губ, з яких переможцем вирвалося:

 — А що це за замовляння таке — «Вінґардіум Левіоза»? Хто видумує слова для заклять, дошкільнята?

 — Годі, містере Поттер, — твердо ухвалила професорка Макґонеґел, хай її очі й виблискували прихованою втіхою. — Якщо ви бажаєте навчатися магії, пропоную завершити роботу з паперами, щоб ви змогли вирушити до Гоґвортсу.

 — Маєте рацію, — дещо відсторонено погодився Гаррі. Він зібрався з думками. Поступ Розуму доведеться просто почати спочатку, ось і все; експериментального методу поки що ніхто не скасовував, і це те, що справді важило. — Отже, як потрапити до Гоґвортсу?

Професорка Макґонеґел витиснула з себе смішок — наче щипцями його видерли.

 — Стривай, Гаррі, — втрутився батько. — Памʼятаєш, чому ти досі не відвідував школи? Як бути з твоєю особливістю?

Професорка Макґонеґел різко повернулася до Майкла:

 — Особливістю? Ви про що?

 — У мене проблеми зі сном, — Гаррі безпомічно змахнув руками. — Мій цикл сну триває двадцять шість годин, щодня я засинаю на дві години пізніше, ніж напередодні. Раніше ніяк не вдається, а наступного дня доводиться йти спати ще пізніше. Десята вечора, північ, друга ранку, четверта ранку — і так далі, доки не завершиться цикл. Намагання прокинутися раніше нічого не змінюють — лише почуваюся розбитим весь день. Ось чому я досі не ходив до звичайної школи.

 — Це одна з причин, — уточнила мати.

Гаррі просвердлив її поглядом.

 — Гм-м-м-м, — повільно зронила Макґонеґел. — Не пригадую, щоб я чула про таке раніше…​ Я пораджуся з мадам Помфрі, можливо, їй відомі якісь ліки, — на цих словах її обличчя посвітлішало. — Ні, впевнена, з цим не виникне проблем, з часом я знайду рішення. Так, — вона знову посуворішала, — а що це за інші причини?

Гаррі люто зиркнув на батьків:

 — Я послідовний противник обов’язкового відвідування школи на підставах того, що я не маю страждати через неспроможність занепалої освітньої системи надати вчителів чи навчальних матеріалів навіть мінімально відповідної якости.

Обоє Гарріних батьків зайшлися реготом, ніби гадали, що почули дуже дотепний жарт.

 — О, — зауважив батько, очі його блищали, — так ось чому ти вкусив вчительку математики в третьому класі.

 — Вона не знала, що таке логаритм!

 — Авжеж, — підхопила мати, — і, вкусивши її, ти відреагував дуже зріло.

Батько кивнув:

 — Добряче продумана політика розвʼязання проблеми необізнаности вчителів із логаритмами.

 — Мені було сім років! Скільки ще ви збираєтеся про це згадувати?

 — Розумію…​ — співчутливо відгукнулася мати. — Ти кусаєш одну вчительку математики, і тобі ніколи не дають про це забути, чи не так?

Гаррі обернувся до професорки Макґонеґел:

 — Ось! Бачите, з чим мені доводиться жити?

 — Вибачте, — сказала Петунія та втекла крізь задні двері до подвірʼя, звідки доволі виразно долинав її гучний регіт.

 — Так, ем…​ так, — здавалося, що в професорки Макґонеґел з якихось причин виникли проблеми з артикуляцією. — У Гоґвортсі вчителів кусати не можна, чи достатньо це зрозуміло, містере Поттер?

 — Гаразд, — насупився Гаррі, — я не кусатиму нікого, хто не кусатиметься першим.

Почувши це, професор Майкл Веррес-Еванс був змушений теж покинути кімнату.

 — Добре, — зітхнула професорка Макґонеґел після того, як батьки Гаррі опанували себе й повернулися. — Добре. Гадаю, за цих обставин я просто зобовʼязана втримати вас від придбання навчальних матеріалів раніше, ніж за день-два до початку навчального року.

 — Що? Чому? Інші діти вже знають магію, чи не так? Я маю почати наздоганяти негайно!

 — Не хвилюйтеся, містере Поттер, — відповіла професорка Макґонеґел, — Гоґвортс цілком спроможний навчати азів. До того ж я підозрюю, що якщо залишити вас на два місяці наодинці зі шкільними підручниками — навіть без палички, — то, повернувшись, я знайду на місці цього будинку лише кратер, над яким здійматиметься хмара бузкового диму, знелюдніле місто навколо й нашестя вогняних зебр, що тероризуватимуть рештки Англії.

Мама й тато кивнули в бездоганній гармонії.

 — Мамо! Тату!

Розділ 3. Порівнюючи реальність із її альтернативами

Якщо Дж. К. Ролінґ спитає вас про цю історію, ви нічого не знаєте.

* * *

 — Тоді постає питання — хто?

* * *

 — О Господи, — вигукнув шинкар, придивившись до Гаррі. — Чи це…​ Невже це?!

Гаррі як міг обперся об шинквас «Дірявого казана», хоч і сягав його краю хіба десь на рівні брів. Таке питання вимагало від нього докласти якнайбільше зусиль.

 — Чи я…​ Невже це я…​ Можливо — ніколи не знаєш напевне, але якщо ні, тоді постає питання — хто?

 — Боже мій милий — прошепотів старий шинкар. — Гаррі Поттер…​ Яка честь.

Гаррі кліпнув, а тоді зосередився:

 — Ну, так, ви доволі проникливі. Більшість людей не усвідомлює цього так швидко…​

 — Годі, — обірвала професорка Макґонеґел, стиснувши Гарріне плече. — Не докучай хлопцеві, Томе, для нього все це нове.

 — Але це він? — тремким голосом допитувалася якась стара жінка. — Це Гаррі Поттер? — вона підвелася, рипнувши стільцем.

 — Доріс, — застережливо сказала Макґонеґел. Пильного погляду, яким вона окинула кімнату, вистачило, щоб залякати будь-кого.

 — Я лише хочу потиснути йому руку, — прошепотіла жінка. Вона низько схилилася й виставила зморщену долоню, що її Гаррі, збентежений і зніяковілий, як ніколи в житті, обережно стиснув. Сльози крапотіли з очей жінки на їхні зімкнені руки. — Мій онук був аврором, — тихо мовила вона, — помер у сімдесят девʼятому. Дякую тобі, Гаррі Поттере. Хвала небесам, що ти є.

 — Нема за що, — мимоволі відповів Гаррі й повернув голову до професорки Макґонеґел, злякано й благально на неї глянувши.

У кімнаті саме здіймалася загальна метушня, коли професорка Макґонеґел гупнула ногою по підлозі. Цей звук став для Гаррі новим еталоном фрази «Єрихонська труба», і всі заклякли.

 — Ми поспішаємо, — оголосила професорка Макґонеґел надзвичайно, бездоганно нормальним тоном.

Шинок вони покинули без жодної проблеми.

 — Професорко? — звернувся Гаррі, коли вони вийшли до внутрішнього двору. Він збирався був запитатися, що все те значило, але на свій подив поставив геть інше питання: — А що то за блідий чоловік сидів у кутку? У котрого сіпалося око?

 — Гм? — дещо здивовано озвалася професорка Макґонеґел; здавалося, вона теж не очікувала цього питання. — Це професор Квірін Квірел. Цього року він викладатиме захист від темних мистецтв у Гоґвортсі.

 — Мене охопило вкрай дивне відчуття, ніби я його знаю…​ — Гаррі потер лоба. — І що мені не варто тиснути йому руку…​

Ніби зустрів когось, хто колись був другом — до того, як усе пішло шкереберть. Це було не зовсім те, проте інших слів Гаррі дібрати не зміг.

 — А що це взагалі було…​ усе те? — поцікавився він.

Професорка Макґонеґел обдарувала його дивним поглядом:

 — Містере Поттер…​ чи знаєте ви…​ як багато вам розповідали…​ про те, як загинули ваші батьки?

Гаррі непорушно глянув на неї у відповідь:

 — Мої батьки живі-здорові й завжди відмовлялися говорити про смерть моїх генетичних батьків. З чого я роблю висновок, що вона не була легкою.

 — Відданість, гідна захоплення, — голос професорки Макґонеґел стишився. — І все ж дещо боляче чути від вас ці слова. Лілі й Джеймс були моїми друзями.

Гаррі, раптово засоромившись, відвернувся.

 — Вибачте, — зніяковіло промовив він. — Проте в мене є мама й тато. І я знаю, що лише засмутився б, якби порівнював реальність із…​ чимось досконалим, що спорудив би у своїй уяві.

 — Це дивовижно мудро з вашого боку, — тихо зауважила професорка Макґонеґел. — Проте ваші генетичні батьки насправді померли дуже гідно, захищаючи вас.

«Захищаючи мене?».

Щось дивне стиснуло серце Гаррі:

 — Що…​ саме трапилося?

Професорка Макґонеґел зітхнула. Її паличка торкнулася чола Гаррі, і на мить йому перед очима все розпливлося.

 — Хоч якесь маскування, — пояснила вона, — щоб це не повторилося, доки ви не будете готові.

А тоді її паличка знову ковзнула, тричі постукавши по цегляному мурі…​

…​у якому одразу ж зʼявився отвір, що розсовувався в різні боки, збільшувався й здригався, аж доки перед ними не постав величезний склепінчастий прохід. За ним маячів довгий ряд крамниць із вивісками, що рекламували казани й драконячу печінку.

Гаррі й бровою не повів. Ніхто ж не перетворювався на кицьку.

І вони ступили вперед, разом, до чаклунського світу.

Там були крамарі, що навперейми закликали купити стрибучі чоботи («Зроблені зі справжньої летуми!») і «Ножі +3! Виделки +2! Ложки з бонусом +4!». Там продавались окуляри, що забарвлювали все в зелений колір, а ще низка зручних крісел із сидіннями-катапультами на випадок небезпеки.

Голова Гаррі все оберталася й оберталася навсібіч, наче намагалася відкрутитися із шиї. Він ніби потрапив у розділ з описом магічних предметів «Просунутих підземель і драконів» (він не грав у цю гру, проте книги правил читав залюбки). Гаррі відчайдушно намагався не пропустити жодного товару — раптом він виявиться одним із трьох необхідних складників для створення нескінченного циклу заклять бажання.

Потім Гаррі помітив дещо, що змусило його цілковито бездумно облишити заступницю директора й рушити навпростець до крамниці із синьої цегли та з бронзовим оздобленням. Отямився він, лише коли професорка Макґонеґел заступила йому шлях.

 — Містере Поттер? — запитала вона.

Гаррі кліпнув, усвідомивши, що він щойно зробив.

 — Вибачте! Я на якусь мить забув, що йду з вами, а не зі своєю родиною, — він вказав на вікно крамниці, де вогняні літери сяяли навіть здалеку сліпуче яскраво, складаючись у фразу «Видатні книжки Біґбема». — Коли проходиш повз книгарню, що в ній ще не був, то маєш зайти й роздивитися. Це родинне правило.

 — Це найбільш рейвенкловська річ, що я коли-небудь чула.

 — Що?

 — Пусте, містере Поттер. Спершу нам треба відвідати «Ґрінґотс» — банк чаклунського світу. Там розміщується сховище вашої генетичної родини зі спадком, що його залишили вам генетичні батьки, а вам знадобляться гроші для навчальних матеріалів, — вона зітхнула. — Гадаю, витратити певну суму на книжки буде цілком виправдано. Однак не варто, мабуть, із цим поспішати. У Гоґвортсі накопичилася досить чимала бібліотека з магічною літературою. Окрім того, вежа, що ви в ній, я твердо переконана, житимете, має власну, навіть більш різноманітну бібліотеку. Будь-яка куплена зараз книжка, найімовірніше, матиме там примірник.

Гаррі кивнув, і вони пішли далі.

 — Не зрозумійте мене неправильно, це чудовий спосіб відвертати увагу, — сказав Гаррі, доки його голова знову почала вертітися, — мабуть, найкращий з усіх, випробуваних на мені. Проте не думайте, що я забув про нашу незавершену розмову.

Професорка Макґонеґел зітхнула:

 — Ваші батьки — чи принаймні ваша мати — вчинили дуже мудро, не розкривши вам правди.

 — Тож ви бажаєте, щоб я й надалі залишався в блаженному невіданні? Цей план має певні прогалини, професорко Макґонеґел.

 — Гадаю, це було б доволі безґлуздо, — напружено визнала відьма, — якщо зважити, що кожен перехожий може розповісти вам, що трапилося. Ну добре.

І вона повідала йому про Того-Кого-Не-Можна-Називати, Темного Лорда, Волдеморта.

 — Волдеморт? — прошепотів Гаррі.

Це мало би бути кумедним, проте не було. Імʼя обпікало холодом, жорстокістю, кришталевою ясністю, ударом молота зі щирого титану по ковадлу піддатливої плоті. Гаррі овіяло холодом від самого тільки звуку цього слова, тож він вирішив вдаватися до більш безпечних термінів на кшталт Відомо-Хто.

Темний Лорд лютував у чаклунській Британії, диким вовком він роздирав і шматував звичну матерію щоденного життя її мешканців. Решта країн висловлювала занепокоєння, але втручатися не наважувалася: чи то через байдужий егоїзм, чи то просто через страх, адже перший, хто виступив би проти Темного Лорда, міг стати наступною мішенню його терору.

«Ефект спостерігача, — подумав Гаррі, згадавши експеримент Латане й Дарлея: у разі епілептичного нападу вам із більшою імовірністю допоможуть, якщо поблизу опиниться одна людина, аніж троє. — Дифузія відповідальности: кожен сподівається, що хтось інший підійде першим».

Смертежери відгукнулися були на заклик Темного Лорда й стали до його лав: стервʼятники, що копирсалися в ранах, змії, що знесилювали своїми укусами. Смертежери були не такими жорстокими, як Темний Лорд, та все ж наганяли жаху, і їх було багато. До того ж орудували вони не лише паличками: за масками в їхнім строю ховалося багатство, політичний вплив, шантаж таємницями — усе, щоб паралізувати суспільство, яке намагалося захищатися.

Єрмі Вібл, старий шановний журналіст, заклика́в був підвищити податки й запровадити військову повинність. Він кричав, що абсурдно багатьом щулитися від страху перед кількома. Шкіра, від нього залишилася сама тільки шкіра — прибита до стіни редакції поруч зі шкірами його дружини й двох доньок. Кожен хотів, щоб було вжито рішучіших заходів, але заявляти про це відкрито більше ніхто не насмілювався. Хто здіймав найбільше галасу, ставав наступним прикладом.

Доки імена Джеймса й Лілі Поттерів не очолили цей список.

Ці двоє теж могли б померти з паличками в руках і не жалкувати про свій вибір, адже вони були героями. Проте вони мали немовля, свого сина — Гаррі Поттера.

Сльози підступили до очей Гаррі. Він витер їх зі злістю чи, може, розпачем. «Я не знав цих людей по-справжньому, вони не мої батьки тепер, безґлуздо шкодувати за ними…​».

Припинивши ридати в мантію відьми, Гаррі поглянув угору й відчув деяке полегшення — в очах професорки Макґонеґел теж стояли сльози. З тремтінням у голосі він запитав:

 — То що трапилося?

 — Темний Лорд прийшов у Ґодрикову Долину, — прошепотіла професорка Макґонеґел. — Це мав бути ваш сховок, але вас зрадили. Темний Лорд убив Джеймса, убив Лілі й зрештою наблизився до вас, до колиски. Він кинув у вас смертельним прокляттям, і на цьому все скінчилося. Воно утворюється з чистої ненависти й бʼє в самісіньку душу, відриваючи її від тіла. Його не можна заблокувати, і хай у кого воно поцілить, той помирає. Проте ви вижили. Ви єдина людина, що вижила. Смертельне прокляття відскочило й влучило в Темного Лорда, лишивши від нього тільки обгорілий кістяк і нагородивши вас шрамом на лобі. Так настав кінець терору, і ми зробилися вільними. Ось чому, Гаррі Поттере, люди хочуть побачити шрам на вашому лобі, чому вони хочуть потиснути вашу руку.

Буря емоцій, що охопила Гаррі раніше, вимила з нього всі сльози, він був спустошеним і не міг більше плакати.

(Лиш десь у закапелках його свідомости ледь-ледь забриніла бентежна нотка, відчуття чогось неправильного в цій історії. Зважати на такі невиразні сигнали мало б бути одним із Гарріних умінь, та він відволікся. Недарма існує сумне правило: найімовірніше, ви забудете про мистецтво раціональности саме тоді, коли найбільше його потребуватимете.)

Гаррі відсторонився від професорки Макґонеґел.

 — Мені…​ потрібно це обміркувати, — сказав він якомога спокійнішим голосом, втупившись у свої черевики. — Ем. Якщо хочете, надалі можете називати їх моїми батьками, не обовʼязково говорити «генетичні батьки» чи щось таке. Гадаю, немає причини, чому я не можу мати дві мами й два тати.

Професорка Макґонеґел не видала ані звуку.

І вони йшли разом далі мовчки, аж доки перед ними не постала велика біла будівля з широченними бронзовими дверима, над якими було висічено слова: «Банк Ґрінґотс».

Розділ 4. Гіпотеза ефективного ринку

Відмова від прав: Дж. К. Ролінґ стежить за тобою, вічно чигаючи в порожнечі поміж світами.

Від автора. Як дехто зауважив, канон видається непослідовним у встановленні купівельної спроможности ґалеона. Я зупинився на одному значенні, якого й дотримуюся. Пʼять фунтів стерлінгів за ґалеон не вʼяжеться із сімома ґалеонами за чарівну паличку й дітьми, що «доношують» палички своїх старших братів і сестер.

* * *

 — Світове панування — як недоладно звучить. Я волію називати це світовою оптимізацією.

* * *

Купи золотих ґалеонів. Стовпчики срібних серпиків. Стоси бронзових кнатів.

Гаррі стояв і, роззявивши рота, витріщався на родинне сховище. Він мав стільки питань, що не знав, з чого саме почати.

Одразу за дверима до сховища за ним спостерігала професорка Макґонеґел. Вона нібито недбало спиралася на стіну, проте очі пильнували. Що ж, її можна було зрозуміти. Опинитися навпроти величезної купи золота — це ж просто кліше для випробування характеру.

 — Ці монети зі щирого металу? — нарешті здобувся Гаррі.

 — Що? — прошипів ґоблін Ґрипхук, що чекав біля дверей. — Ви берете під сумнів чесність «Ґрінґотсу», містере Поттер-Еванс-Веррес?

 — Ні, — неуважливо відповів Гаррі, — зовсім ні. Вибачте, сер, якщо я мимохіть надав своїм словам хибного значення. Річ у тім, що я уявлення не маю, як працює ваша фінансова система. Я питаю, чи ґалеони загалом виготовляються зі щирого золота.

 — Звісно, — запевнив Ґрипхук.

 — Карбувати монети може будь-хто чи їх випускає монополія, що в такий спосіб отримує сеньйораж?

 — Що? — відгукнулася професорка Макґонеґел.

Ґрипхук усміхнувся, продемонструвавши гострі зуби:

 — Лише ду́рні повірять неґоблінській монеті!

 — Інакше кажучи, — промовив Гаррі, — монети не мають коштувати більше, ніж метал, із якого їх зроблено?

Ґрипхук витріщився на Гаррі. Професорка Макґонеґел мала приголомшений вигляд.

 — Маю на увазі, припустімо, я прийду сюди з тонною срібла. Чи отримаю я з неї тонну серпиків?

 — За плату, містере Поттер-Еванс-Веррес, — ґоблін розглядав його блискучими очима. — За певну плату. Цікаво, звідкіль у вас візьметься тонна срібла?

 — Я запитував гіпотетично, — пояснив Гаррі.

«Принаймні поки що».

 — Тож…​ Яку частку від загальної ваги ви стягнете для оплати?

Ґрипхук пильно дивився на нього:

 — Я маю порадитися з керівництвом…​

 — Скажіть навмання. Я не вважатиму це офіційною відповіддю «Ґрінґотсу».

 — Двадцята частина металу з лишком оплатить карбування.

Гаррі кивнув:

 — Красно дякую, містере Ґрипхук.

«Отже, чаклунська економіка не лише майже цілковито відокремлена від маґлівської — тут ще й ніхто ніколи не чув про валютний арбітраж».

Більша маґлівська економіка має мінливий діапазон ціни золота до срібла, тож щоразу, коли маґлівський коефіцієнт золота до срібла перевищував би 5% ваги сімнадцяти серпиків до ваги одного ґалеона, золото чи срібло мало б витікати з чаклунської економіки, доки підтримування курсу обміну стало б неможливим. Взяти тонну срібла, поміняти на серпики, поміняти серпики на ґалеони, забрати золото до маґлівського світу, поміняти на більше срібла, ніж було спершу, і повторити.

Здається, маґлівський курс золота до срібла приблизно пʼятдесят до одного? Гаррі був певен, що аж ніяк не сімнадцять. І скидалося на те, що срібні монети справді менші за золоті.

З другого боку, Гаррі перебував у банку, що буквально зберігав гроші в заповнених золотом сховищах, що їх вартували дракони, куди потрібно приходити й брати монети щоразу, коли заманеться їх витратити. Цілком можливо, що витончені деталі зменшення неефективности ринку через арбітраж були для них незбагненними. Він уже хотів був висловити кілька дошкульних зауваг про неоковирність чаклунської фінансової системи…​

«Тільки от найсумніше, що їхній метод, мабуть, кращий».

Втім, один компетентний інвестиційний менеджер, імовірно, зміг би заволодіти всім чаклунським світом за тиждень. Гаррі зберіг цю думку на випадок, якщо в нього колись закінчаться гроші чи трапиться вільний тиждень. А тим часом гігантських куп золота у сховищі Поттерів мало б вистачити для його короткотермінових потреб.

Гаррі подався вперед і почав підбирати золоті монети однією рукою та складати їх до іншої. Коли він набрав двадцять, професорка Макґонеґел кахикнула:

 — Гадаю, цього задосить для шкільного приладдя, містере Поттер.

 — Гм? — озвався Гаррі, замислившись про інше. — Заждіть, я виконую розрахунок Фермі.

 — Виконуєте що? — дещо стривожено уточнила Макґонеґел.

 — Це математична штука, названа на честь Енріко Фермі. Спосіб швидко подумки підрахувати приблизні числа.

Двадцять золотих ґалеонів важили, мабуть, одну десяту кілограма? А золото начебто коштувало десять тисяч британських фунтів за кілограм? Отже, ґалеон коштує майже пʼятдесят фунтів…​ Одна купа золота, видається, складалася з шістдесяти монет заввишки й двадцяти завширшки в обох вимірах основи. Купи були пірамідальними, отже, це приблизно третина куба. Орієнтовно вісім тисяч ґалеонів у кожній купі, яких тут було десь пʼять такого розміру — сорок тисяч ґалеонів, або два мільйони фунтів стерлінгів.

Непогано. Гаррі посміхнувся з певним зловісним задоволенням. Прикро, що він щойно відкрив дивовижний новий світ магії і не мав часу на дослідження дивовижного нового світу багатіїв, що, за оцінкою Фермі, було б десь у мільярд разів менш цікавим.

«Хай там як, я більше не маю косити газон заради одного нікчемного фунта».

Гаррі відвернувся від величезної купи грошей:

 — Перепрошую, що питаю, професорко Макґонеґел, проте, наскільки мені відомо, моїм батькам було менш як тридцять років, коли вони загинули. Це звичайна кількість грошей для молодої пари в чаклунському світі?

Якщо так, то чашка чаю, либонь, коштує пʼять тисяч фунтів. Перше правило економіки: не можна їсти гроші.

Професорка Макґонеґел заперечливо похитала головою.

 — Ваш батько був останнім спадкоємцем давнього роду, містере Поттер. Також, імовірно…​ — відьма завагалася. — Частина золота може бути від нагород за Відомо-Кого, обіцяних його вби…​ Ем, тобто будь-кому, хто його переможе. Чи, можливо, ці гроші ще не зібрано, я не впевнена.

 — Цікаво…​ — повільно промовив Гаррі. — Тобто дещо з цього, у певному сенсі, справді моє. Тобто зароблене мною. Нібито. Можливо. Навіть якщо я не памʼятаю цієї події, — пальці Гаррі стукотіли по штанині. — Це зменшує почуття провини від того, що я витрачу малесеньку частину! Без паніки, професорко Макґонеґел!

 — Містере Поттер! Ви неповнолітній, тож вам буде дозволено знімати лише обґрунтовані суми для…​

 — Та я сама обґрунтованість! Я цілковито підтримую фінансову обачність і розумію необхідність самоконтролю, жодної імпульсивної витрати. До речі, дорогою сюди я бачив кілька речей, що можуть слугувати чудовим прикладом розсудливого, дорослого надбання…​

Гаррі й професорка Макґонеґел дивилися одне на одного, застигнувши в мовчазному змаганні з витріщання.

 — Які, наприклад? — зрештою здалася Макґонеґел.

 — Валізи, місткість яких перевищує їхні розміри?

Обличчя Макґонеґел посуворішало:

 — Вони дуже дорогі, містере Поттер!

 — Так, проте…​ — почав аргументувати він. — Я певен, що захочу таку, коли стану дорослим. І я спроможний заплатити за неї. За логікою, придбати її зараз — настільки ж доцільно, як і пізніше, і можна буде почати користуватися нею відразу. Це ж ті самі гроші, чи не так? Тобто я захочу надійну валізу з купою місця всередині, доволі якісну, щоб пізніше не довелося купувати кращу…​ — сповнений надії голос Гаррі затих.

Професорка Макґонеґел не відводила очей:

 — І що ж ви збираєтеся зберігати в такій валізі, містере Поттер?

 — Книжки.

 — Звісно ж, — зітхнула вона.

 — Вам варто було сказати значно раніше, що існує такий магічний предмет! І що я маю змогу за нього заплатити! Тепер ми з батьком витратимо наступні два дні на несамовиту біганину по всіх книгарнях з уживаними книжками, шукаючи старі підручники, щоб я міг узяти з собою до Гоґвортсу пристойну наукову бібліотеку — і, можливо, невелику колекцію наукової фантастики, якщо вдасться назбирати щось гідне з розпродажів. Чи навіть краще, я зроблю угоду трохи приємнішою для вас, гаразд? Лише дозвольте мені купити…​

 — Містере Поттер! Ви вважаєте, що можете підкупити мене?

 — Що? Ні! Я не про те! Маю на увазі, що Гоґвортс може залишити деякі з книжок, що я принесу, якщо ви вважатимете, що якісь із них будуть доречним поповненням для вашої бібліотеки. Я збираюся купити їх дешево — і я просто хочу мати їх під рукою. Це нормально — підкуповувати людей книжками, чи не так? Це…​

 — Родинна традиція.

 — Саме так.

Тіло професорки Макґонеґел ніби осіло: плечі під чорною мантією поникли.

 — Хоч як мені цього хочеться, та не можу заперечити, що у ваших словах є сенс. Я дозволю вам взяти додаткові сто ґалеонів, містере Поттер, — вона знову зітхнула. — Я знаю, що пошкодую про це, проте однаково це роблю.

 — Оце так запал! А капшучок із мокової шкіри — це те, що я думаю?

 — Він не настільки місткий, як валіза, — сказала вона з очевидною нехіттю, — проте такий капшучок із виймальними чарами й невиявними чарами подовження може вміщати чимало речей, доки їх не викличе той, хто їх туди поклав…​

 — Так! Він мені теж, безперечно, потрібен! Це буде ніби поясна суперсумка неперевершеної крутости! Як пасок інструментів Бетмена! Можна забути про мій швейцарський ніж і носити із собою повний набір інструментів! Чи книжки! Я міг би завжди мати на собі три найпотрібніші книжки з тих, що наразі читаю, і легко діставати їх будь-де. Мені не доведеться марнувати більше жодної хвилини життя! Що скажете, професорко Макґонеґел? Це ж заради того, щоб діти читали — найшляхетніший із можливих мотивів.

 — …​Гадаю, ви можете взяти ще десять ґалеонів.

Ґрипхук підтримав Гаррі поглядом, сповненим неприхованої поваги, а може, навіть щирого захвату.

 — І трохи грошей на витрати, як ви вже згадували. Пригадую, що бачив кілька речей, які я хотів би зберігати в цьому капшучку.

 — Не перехоплюйте через край, містере Поттер.

 — Але ж, професорко Макґонеґел, нащо псувати мені свято? Безперечно, це щасливий день, коли я вперше дізнався про всілякі чаклунські штуки! Навіщо виконувати роль буркотливої дорослої, коли натомість можна усміхнутися й згадати власне невинне дитинство, поглянути на вираз насолоди на моєму юному обличчі, доки я купуватиму декілька іграшок за незначну частку багатства, що його я заробив, перемігши найжахливішого з відомих чарівників Британії? Не те щоб я вас звинувачував у невдячності чи щось таке, а втім, що таке декілька іграшок супроти цього?

 — Ви, — прогарчала професорка Макґонеґел. Обличчя її було таким грізним і жахливим, що Гаррі пискнув, відступив на крок і з гучним дзеленчанням розтягнувся на купі грошей, збивши стос залотих монет. Ґрипхук зітхнув і прикрив обличчя долонею. — Я зробила б велику послугу чаклунській Британії, містере Поттер, якби залишила вас замкненим у цьому сховищі.

Вони пішли без жодного додаткового клопоту.

Розділ 5. Фундаментальна помилка атрибуції

Дж. К. Ролінґ пильно дивиться на тебе. Відчуваєш її погляд? Вона читає твої думки за допомогою своїх Ролінґ-променів.

* * *

 — З огляду на його оточення потрібне було б надприродне втручання, щоб він мав твої моральні принципи.

* * *

«Мокова крамниця» виявилася чудернацькою маленькою крамничкою (дехто навіть сказав би милою), схованою за овочевою яткою, що притулилася за крамницею магічних рукавичок, що розміщувалася в провулку, що виходив від бічної вулиці алеї Діаґон. На превелике розчарування, крамарка виявилася не зморщеною прадавньою гаргарою, а знервованою молодою жінкою в побляклій жовтій мантії. Саме зараз вона пропонувала суперкапшук із моки QX31, що приманював наявністю водночас і невиявних чар подовження, і розширюваного горлечка, завдяки чому в нього можна було втиснути й великі речі, хоча загальна місткість однаково залишалася обмеженою.

Гаррі наполягав був одразу, найперше піти сюди — наполягав настільки сильно, наскільки вважав можливим, щоб не спричинити підозр у професорки Макґонеґел. Йому потрібно було якнайшвидше покласти дещо до капшучка. Йшлося не про мішечок ґалеонів, що їх професорка Макґонеґел дозволила забрати з «Ґрінґотсу». Йшлося про всі ті ґалеони, що їх Гаррі нишком запхав до кишені, впавши на купу золотих монет. Це справді сталося випадково, а втім, Гаррі ніколи не відмовлявся від можливостей…​ Хоча це й було спонтанним вчинком. Відтоді він незграбно носив мішечок дозволених ґалеонів поруч із кишенею штанів, щоб дзеленчання долинало нібито з правильного місця.

Він досі не знав, як саме перемістить інші монети до капшучка без того, щоб його викрили. Нехай це і його власність, проте однаково вкрадена. Самовкрадена? Автопоцуплена?

Гаррі відвів погляд від суперкапшука з моки QX31, що лежав на прилавку.

 — Можу я трохи поекспериментувати? Щоб переконатися, що він працює, ем, надійно? — він широко розплющив очі, надаючи обличчю виразу дитячої, грайливої невинности.

Звісно, після десяти перекладань мішечка з монетами до капшучка, засування в нього руки́, шепотіння «мішечок золота» й виймання мішечка професорка Макґонеґел відійшла й взялася розглядати інші товари, а крамарка повернула голову, щоб спостерігати за нею.

Гаррі кидав мішечок золота до капшучка лівою рукою. Правою, що зʼявлялася з кишені, напружено стискаючи золоті монети, він сягав до капшучка, випускав утримувані ґалеони й (з шепотом «мішечок золота») витягав мішечок. Потім мішечок повертався до лівиці, щоб та знову вкинула його в капшучок, доки правиця рухалася назад до кишені…​

Професорка Макґонеґел зиркнула на нього раз, проте Гаррі зумів не заклякнути й не здригнутися, тож вона, видавалося, нічого не помітила. Хоча з дорослими, що мають почуття гумору, неможливо бути певним. Знадобилося три ітерації, щоб виконати заплановане. Він прикинув, що зумів вкрасти в самого себе приблизно тридцять ґалеонів.

Гаррі підвів голову, витер піт із чола й видихнув:

 — Цей, будь ласка.

Легші на пʼятнадцять ґалеонів (ціну двох чарівних паличок, як виявилося) і важчі на один суперкапшук із моки QX31 Гаррі й професорка Макґонеґел пробилися до виходу. На дверях зʼявилася рука й помахала їм на прощання, випнувшись у такий спосіб, що Гаррі аж трохи замлоїло.

А потім, на жаль…​

 — Ти справді Гаррі Поттер? — прошепотів старий, одна величезна сльоза котилася по його щоці. — Ти ж не брехатимеш про таке, чи не так? Бо подейкують, буцімто насправді ти не пережив смертельне прокляття, а тому ніхто про тебе більше не чув.

Схоже, маскувальне закляття професорки Макґонеґел не зовсім ідеально діяло проти досвідченіших користувачів магії.

Професорка Макґонеґел поклала руку на плече Гаррі й виштовхала його до найближчого провулочка, щойно до неї долинуло «Гаррі Поттер». Стариган задибав за ними, та принаймні видавалося, що ніхто більше його не почув.

Гаррі обміркував питання. Чи був він справді Гаррі Поттером?

 — Я лише знаю, що розповідали мені інші. Я ж не памʼятаю, як народився, — він легенько торкнувся лоба рукою. — Я маю цей шрам, скільки себе памʼятаю, і мені казали, що мене звуть Гаррі Поттер, скільки я себе памʼятаю. Втім, — замислено провадив далі Гаррі, — якщо існують ґрунтовні підстави, щоб припускати існування змови, то не бачу, що могло б завадити комусь просто знайти іншого сироту й виховувати його в переконанні, нібито він є Гаррі Поттером…​

Професорка Макґонеґел роздратовано затулила обличчя рукою:

 — Ви викапаний батько, Джеймс, яким він був протягом першого року навчання в Гоґвортсі. І я можу засвідчити на підставі самого лише характеру, що ви споріднені з Карою Ґрифіндору.

 — Вона також може брати участь у змові, — зазначив Гаррі.

 — Ні, — тремким голосом заперечив чоловік. — Вона має рацію. У тебе мамині очі.

 — Гм-м, — Гаррі насупився. — Гадаю, ви також можете бути в цій змові…​

 — Годі, містере Поттер.

Старий підняв руку, ніби хотів доторкнутися до Гаррі, проте потім опустив її.

 — Я просто радий, що ти живий, — пробурмотів він. — Дякую тобі, Гаррі Поттере. Дякую за те, що ти зробив…​ Тепер я облишу тебе.

І його ціпок повільно постукав далі, поза провулок, головною вулицею алеї Діаґон.

Професорка напружено й похмуро огледілася. Гаррі й собі автоматично озирнувся, проте вкритий старим листям провулок видавався порожнім, а на перехресті з алеєю Діаґон виднівся лише самотній перехожий, що швидко проходив повз.

Нарешті професорка Макґонеґел, здавалося, розслабилася.

 — Це було негоже, — тихо мовила вона. — Я знаю, що для вас це все нове, містере Поттер, однак люди справді турбуються про вас. Будь ласка, будьте добрішими до них.

 — Їм не варто, — дещо гірко зауважив Гаррі, втупившись собі під ноги. — Маю на увазі, турбуватися про мене.

 — Ви врятували їх від Відомо-Кого. Як вони можуть не турбуватися?

Гаррі поглянув на суворе обличчя пані відьми під гостроверхим капелюхом і зітхнув:

 — Гадаю, даремно сподіватися, що для вас бодай щось значитиме фраза фундаментальна помилка атрибуції.

 — Даремно, — підтвердила професорка зі своїм чітким шотландським акцентом. — Проте поясніть, містере Поттер, якщо ваша ласка.

 — Ну…​ — протягнув Гаррі, доки намагався вигадати, як описати цей конкретний термін маґлівської науки. — Припустімо, ви прийшли на роботу й побачили, як ваш колега гамселить свій стіл. Ви гадаєте: «Напевно, він дуже злобна людина». А колега згадує, як дорогою на роботу хтось штовхнув його в стіну, ще й нагримав на нього. «Таке розізлило б будь-кого», — думає він. Коли ми дивимося на інших, то бачимо риси характеру, що пояснюють їхню поведінку. Та коли дивимося на себе, то бачимо обставини, що пояснюють нашу поведінку. Історії людей мають внутрішній сенс для них, зсередини, проте нам не видно попередніх подій їхнього життя, вони не майорять за ними в повітрі. Ми бачимо людей лише в одній ситуації, але не якими б вони були за інших обставин. Отже, фундаментальна помилка атрибуції полягає в тому, що ми пояснюємо незмінними, сталими рисами те, що було б краще пояснити обставинами й контекстом.

Існували деякі винахідливі досліди, що це підтверджували, проте Гаррі не збирався розповідати настільки докладно.

Брови відьми сховалися за крисами капелюха.

 — Гадаю, я розумію, — повільно промовила професорка Макґонеґел. — Проте як це стосується вас?

Гаррі копнув цегляну стіну провулка досить сильно, щоб відчути біль у нозі:

 — Люди вважають, що я врятував їх від Відомо-Кого, адже я якийсь великий воїн Світла.

 — Той, хто зможе перемогти Темного Лорда…​ — пробубоніла відьма сповненим дивної іронії голосом.

 — Так, — Гаррі розривали роздратування й прикрощі. — Ніби я знищив Темного Лорда тому, що володію якоюсь незмінною, сталою рисою — знищувач-Темних-Лордів. Мені тоді було пʼятнадцять місяців! Я не знаю, що трапилося, проте вважаю, що це повʼязано, як то кажуть, із непередбаченими зовнішніми обставинами. І, безперечно, не має нічого спільного з моєю особистістю. Людям начхати на мене, вони навіть не звертають уваги на мене, вони лише хочуть потиснути руку поганому поясненню, — Гаррі зробив павзу й подивився на Макґонеґел. — А ви знаєте, що відбулося насправді?

 — У мене зʼявилося припущення…​ — сказала професорка Макґонеґел. — Власне, вже після зустрічі з вами.

 — І?

 — Ви взяли гору над Темним Лордом, адже ви ще жахливіший за нього, і пережили смертельне прокляття, адже ви страшніший за саму смерть.

 — Ха. Ха. Ха. — Гаррі знову копнув стіну.

Професорка Макґонеґел хихикнула:

 — Тепер ходімо до крамниці мадам Малкін. Боюся, що увагу привертає ваш маґлівський одяг.

Дорогою вони натрапили ще на двох доброзичливців.

«Мантії від мадам Малкін» мали непідробно нудну вітрину: буденна червона цегла й прості чорні мантії за скляними вікнами. Не мантії, що сяяли, змінювалися чи крутилися, чи випромінювали дивні промені, які наче пронизували одяг і лоскотали тіло, а лише звичайнісінькі чорні мантії. Це все, що можна було побачити крізь вікно. Розчахнуті й підперті двері ніби демонстрували, що всередині немає жодної таємниці, нічого приховувати.

 — Я відійду на декілька хвилин, доки з вас зніматимуть мірки для мантії, — сказала професорка Макґонеґел. — Ви не заперечуєте, містере Поттер?

Гаррі кивнув. Він сам палко ненавидів купувати одяг і не міг дорікнути старшій відьмі тим, що вона поділяла це почуття.

Паличка професорки Макґонеґел ковзнула з її рукава й легко торкнулася голови Гаррі:

 — Я знімаю затьмарення, адже треба, щоб мадам Малкін чітко вас бачила.

 — Е-е…​ — Гаррі це дещо непокоїло: він досі не звик до всього цього гарріпоттерства.

 — Я відвідувала Гоґвортс разом із мадам Малкін. Навіть тоді вона була однією з найстриманіших людей, що я знала. Жодна волосина на її голові не ворухнеться, навіть якщо сам Відомо-Хто зайде до її крамниці, — голос Макґонеґел набув ностальгічних і схвальних ноток. — Мадам Малкін не надокучатиме вам і не дозволить цього іншим.

 — А куди ви йдете? — запитав Гаррі. — Просто на випадок, ну знаєте, якщо щось станеться.

Макґонеґел подивилася на Гаррі суворо.

 — Я йду туди, — вона вказала на будівлю з іншого боку вулиці, що мала деревʼяне барильце замість вивіски. — І куплю чогось випити, мені це зараз вкрай необхідно. Ви зніматимете мірки для своєї мантії, нічого більше. Я незабаром повернуся й перевірю, як ви, і очікую, що крамниця мадам Малкін досі стоятиме на місці, у жоден спосіб не охоплена полумʼям.

Мадам Малкін виявилася метушливою старою жінкою, що не проронила ані слова про Гаррі, забачивши шрам на його чолі, й кинула виразний погляд на помічницю, коли та зібралася щось бовкнути. Мадам Малкін дістала набір жвавих клаптиків тканини, що звивалися й, схоже, слугували вимірювальними стрічками, та заходилася вивчати, з чим їй доведеться працювати.

Поруч із Гаррі стояв хлопчик із блідим загостреним лицем і надзвичайно класним білявим волоссям, що, здавалося, відбував останні стадії того ж процесу. Одна з двох помічниць Малкін оглядала біловолосого хлопця й мантію з шаховим візерунком на ньому. Подеколи вона торкалася краю мантії своєю паличкою, і та затягувалася чи ослаблювалася.

 — Привіт, — озвався хлопчик. — Теж до Гоґвортсу?

Гаррі міг передбачити, куди ця розмова от-от заведе, і після невеличкого нападу роздратованости вирішив, що треба й міру знати.

 — Святі небеса, — прошепотів Гаррі. — Не може бути, — він розширив очі. — Ваше…​ імʼя, сер?

 — Драко Мелфой, — трохи спантеличено відповів той.

 — Це справді ви! Драко Мелфой. Я…​ Я ніколи не думав, що матиму таку честь, сер, — Гаррі шкодував, що не може зронити сльозу. Інші цієї миті вже зазвичай починали плакати.

 — О, — Драко дещо збентежився, а тоді його губи розтягнула самовдоволена посмішка. — Добре зустріти когось, хто знає своє місце.

Одна з помічниць — та, що, видавалося, впізнала Гаррі, — приглушено гигикнула.

Гаррі не вгавав плескати язиком:

 — Я щасливий, що зустрів вас, містере Мелфой. Просто невимовно щасливий. І відвідувати Гоґвортс того самого року, що й ви! Це сповнює моє серце співом.

Йой. Останнє речення вдалося дещо чудним, ніби він фліртував із Драко, чи що.

 — А я радий дізнатися, що до мене ставитимуться з належною для родини Мелфоїв повагою, — парирував другий хлопець з усмішкою, якою найвищі королі могли обдаровувати найнижчих зі своїх підданих, якщо ті були вірними, хоч і бідними.

Е-е…​ Прокляття, Гаррі не міг вигадати наступну репліку. Ну, всім кортіло потиснути Гаррі Поттерові руку, отже…​

 — Коли примірювання одягу завершиться, сер, чи зволите ви потиснути мені руку? Нічого не зможе перевершити цю подію сьогодні, ба ні, цього місяця, насправді, протягом усього мого життя.

Білявий хлопець пильно подивився на нього у відповідь:

 — І що ж ти зробив для Мелфоїв, щоб заслужити право на таку послугу?

«О. Треба скористатися цим вивертом на черговому охочому потиснути мені руку, безперечно». Гаррі схилив голову.

 — Ні-ні, сер, я розумію. Вибачте, що попросив. Честю для мене радше буде чистити ваші черевики.

 — Авжеж, — кинув інший хлопець. Його жорстке обличчя трохи помʼякшало. — Скажи мені, до якого гуртожитку, на твою думку, тебе розподілять? Я, звісно, обовʼязково потраплю до Слизерину, як до того мій батько, Луціус. А твоє місце, гадаю, у Гафелпафі. Чи серед ельфів-домовиків, можливо.

 — Професорка Макґонеґел вважає, — Гаррі соромʼязливо усміхнувся, — що я найбільш рейвенкловська людина з усіх, що вона колись бачила чи про кого чула в легендах. Настільки, що навіть сама Ровіна порадила б мені частіше бувати надворі, хай що це значить, і що я, безсумнівно, опинюся в Рейвенклові, хіба що капелюх кричатиме занадто голосно й ніхто не зможе розібрати ані слова, кінець цитування.

 — Овва, — злегка вражено вихопилося в Драко Мелфоя. Він задумливо зітхнув. — Твої лестощі були чудовими, принаймні мені так здалося, хай там як, ти згодився б і для Слизерину. Зазвичай так плазують лише перед батьком. Сподіваюся, що інші слизеринці підлещуватимуться до мене тепер, коли я в Гоґвортсі…​ Гадаю, це було хорошим знаком.

 — Власне, — Гаррі кашлянув, — вибач, я й гадки не маю, хто ти взагалі такий.

 — Ой, облиш! — хлопець аж не тямився від розчарування. — Чого ж ти тоді так поводився? — його очі розширилися від раптової підозри. — І як це ти можеш не знати про Мелфоїв? І що це за одяг на тобі? Твої батьки що, маґли?

 — Двоє з моїх батьків померли, — Гарріне серце защемило. Але якщо вже так це формулювати: — Двоє інших моїх батьків — маґли, саме вони мене виховали.

 — Що? Хто ти?

 — Гаррі Поттер, радий знайомству.

 — Гаррі Поттер? — роззявив рота Драко. — Той самий Гаррі…​ — він раптом обірвав себе.

Запанувала недовга тиша.

А потім із радісним ентузіазмом:

 — Гаррі Поттер? Той самий Гаррі Поттер? Боже, я завжди хотів зустрітися з тобою!

Дівчина, що обслуговувала Драко, видала звук, ніби задихається, проте не зупинила роботи й підняла руки Драко, щоб обережно зняти картату мантію.

 — Стули пельку, — запропонував Гаррі.

 — Можна взяти в тебе автограф? Ні, зажди, спершу я хочу світлину з тобою!

 — Стули-пельку-стули-пельку-стули-пельку.

 — Я такий щасливий, що зустрів тебе!

 — Згори в полумʼї і згинь.

 — Але ж ти Гаррі Поттер, славетний рятівник чаклунського світу! Герой для кожного, Гаррі Поттер! Я завжди хотів стати таким, як ти, коли виросту, бо тоді я зможу…​

Драко замовк на півслові із застиглим від цілковитого жаху обличчям.

Високий, біловолосий, стримано елегантний у чорній мантії найвищого ґатунку. Одна рука стискала ціпок зі срібним держаком, що скидався на смертельну зброю вже хоча б тому, що був у цій руці. Очі роздивлялися кімнату байдужим поглядом ката, людини, для якої вбивство не було ані болісною, ані спокусливо забороненою, а лише звичною, наче дихання, річчю.

Ось який чоловік щойно пройшов крізь відчинені двері.

 — Драко, — мовив цей чоловік тихо й дуже розлючено, — що ти таке кажеш?

За частку секунди співчутливої паніки Гаррі вигадав рятівний план.

 — Луціус Мелфой! — роззявив рота Гаррі Поттер. — Той самий Луціус Мелфой?

Одній із помічниць Малкін довелося відвернутися до стіни.

Спокійні очі вбивці розглядали його:

 — Гаррі Поттер.

 — Це така, така честь — зустріти вас!

Темні очі розширилися, смертельну загрозу замінив приголомшений подив.

 — Ваш син мені все про вас розповів, — просторікував Гаррі, ледь усвідомлюючи, що зринає з його язика, лиш би говорити якомога швидше. — Проте, авжеж, я знав був про вас усе й раніше, усі знають про вас, великого Луціуса Мелфоя! Найшанованішого з усіх випускників гуртожитку Слизерин. Я сам збираюся спробувати потрапити до Слизерину лише тому, що чув, що ви навчалися там дитиною…​

 — Що ви таке мелете, містере Поттер? — почувся майже крик ззовні крамниці, і професорка Макґонеґел залетіла секундою пізніше.

На її обличчі був настільки щирий жах, що Гаррі автоматично розтулив рота, але потім затнувся на нічого-сказати.

 — Професорко Макґонеґел! — вигукнув Драко. — Це справді ви? Я так багато чув про вас від батька, навіть думав спробувати зробити так, щоб мене розподілили до Ґрифіндору, бо тоді я зможу…​

 — Що?

Це Луціус Мелфой і професорка Макґонеґел заволали в бездоганному унісоні, стоячи пліч-о-пліч. Їхні голови повільно повернулися в дзеркальному русі, щоб подивитися одне на одного, а потім обоє відскочили в протилежні боки, ніби виконували синхронний танець. Луціус раптово схопив Драко й виволік його з крамниці.

Запала тиша.

У лівиці Макґонеґел тримала невеличкий келих, який у забутті з поквапу перехилила набік. Краплі алкоголю падали до крихітної калюжки червоного вина, що була зʼявилася на підлозі.

Професорка Макґонеґел широкими кроками перетнула крамницю й зупинилася навпроти мадам Малкін.

 — Мадам Малкін, — спокійно запитала вона. — Що тут зчинилося?

Мадам Малкін тихо розглядала її чотири секунди, а потім розреготалася. Вона припала до стіни, важко дихаючи від сміху, і цим наче дала волю обом своїм помічницям, одна з яких впала на коліна й руки на підлогу й істерично захихотіла.

Професорка Макґонеґел повільно обернулася й обдарувала Гаррі дуже холодним поглядом:

 — Я залишила вас самого на шість хвилин. Рівно на шість хвилин, містере Поттер.

 — Я лише трохи пожартував, — запротестував Гаррі, доки звуки істеричного сміху поруч не вгавали.

 — Драко Мелфой заявив у присутності свого батька, що хотів би потрапити до Ґрифіндору! Трохи пожартувати недостатньо, щоб зробити таке! — професорка Макґонеґел зупинилася, щоб перевести дух. — Яка частина фрази «зніміть мірки для мантії» прозвучала як «будь ласка, накладіть закляття «Конфундус» на цілісінький всесвіт»?

 — Він був у ситуативному контексті, у якому ці дії мали внутрішній сенс…​

 — Ні. Не пояснюйте. Я не хочу знати, що тут сталося, ніколи. Хай яка темна сила живе всередині вас, вона заразна, а я не хочу скінчити, як бідолашний Драко Мелфой, бідолашна мадам Малкін і дві її бідолашні помічниці.

Гаррі зітхнув. Було очевидно, що професорка Макґонеґел наразі не готова слухати обґрунтовані пояснення. Він подивився на мадам Малкін, що досі сміялася біля стіни, на двох її помічниць, що тепер обидві впали коліньми на підлогу, і, нарешті, на власне обплутане вимірювальними стрічками тіло.

 — Я ще не завершив примірювання одягу, — приязно сказав Гаррі. — Чому б вам не повернутися й не випити ще?

Розділ 6. Омана планування

Бла-бла відмова від прав бла-бла Ролінґ бла-бла права власности.

Від автора. «Наслідки» цього розділу — частина історії, а не омаке.

* * *

«Гадаєте, ваш день був химерним? Уявіть мій».

* * *

Деякі діти зачекали б, доки їхній перший похід алеєю Діаґон завершиться.

 — Мішечок з елементом 79, — промовив Гаррі й витягнув порожню руку з мокового капшучка.

Більшість дітей принаймні зачекала б, щоб отримати спершу свої чарівні палички.

 — Мішечок з окане, — важкий мішечок золота стрибнув до Гарріної долоні.

Він вийняв його, відтак вкинув назад до мокового капшучка, дістав руку, після чого засунув її знову зі словами:

 — Мішечок одиниць економічного обміну.

Цього разу рука повернулася ні з чим.

 — Віддай назад мішечок, який я щойно поклав, — і ось він знов, мішечок золота.

До рук Гаррі Джеймса Поттера-Еванса-Верреса потрапив принаймні один магічний предмет. Навіщо чекати?

 — Професорко Макґонеґел, — звернувся Гаррі до спантеличеної відьми, що простувала поруч, — можете назвати два слова невідомою мені мовою, щоб одне означало золото, а друге — щось інше, але не гроші? Лиш не пояснюйте, яке з них що значить.

 — Агава й загав, — відповіла професорка Макґонеґел. — Це іврит, інше слово означає любов.

 — Дякую, професорко. Мішечок з агава.

Нічого.

 — Мішечок із загав, — і той стрибнув до його долоні.

 — Загав — це золото? — запитав Гаррі, і професорка Макґонеґел кивнула.

Гаррі обміркував зібрані експериментальні дані. Це була лише найгрубіша попередня спроба, проте цього вистачало, щоб дійти щонайменше одного висновку:

 — А-а-а-а-а-а-а, це не має жодного сенсу!

Відьма біля нього згорда підняла брову:

 — Проблеми, містере Поттер?

 — Я щойно спростував кожнісіньку свою гіпотезу! Як його може влаштовувати «мішечок зі 115 ґалеонами», проте не «мішечок з 90 плюс 25 ґалеонами»? Він уміє лічити, але не додавати? Він розуміє іменники, проте не всі іменникові словосполучення, що означають те саме? Його творці, мабуть, не розмовляли японською, а я геть не знаю івриту, отже, капшучок не черпає ані їхніх знань, ані моїх…​ — Гаррі безпомічно махнув рукою. — Правила начебто несуперечливі, проте вони не мають жодного сенсу! Я навіть не питатиму, як капшучок розпізнає голос і розуміє природну мову, коли найкращим програмістам штучного інтелекту не вдається навчити цього найшвидші суперкомпʼютери, і це після тридцяти пʼяти років важкої праці, — Гаррі перевів дух. — То як він працює?

 — Магія, — прорекла професорка Макґонеґел.

 — Це лише слово! Навіть після того як ви мені це сказали, я не можу зробити жодного передбачення! Це однаково, що промовити «флогістон», чи «елан вітал», чи «емерджентність», чи «складність»!

Вдягнена в чорну мантію відьма врешті голосно розсміялася:

 — Проте це справді магія, містере Поттер.

Гаррі трохи поник:

 — З усією повагою, професорко Макґонеґел, я не певен, що ви розумієте, чого я тут намагаюся досягти.

 — З усією повагою, містере Поттер, я доволі певна, що не розумію. Хіба що — зважте, що це лише здогад, — хіба що ви намагаєтеся захопити світ?

 — Ні! Тобто так…​ ну, ні!

 — Гадаю, мені варто стривожитися через ваші проблеми з відповіддю на це запитання.

Гаррі похмуро згадав про Дартмутську конференцію зі штучного інтелекту 1956 року — найпершу таку наукову подію, присвячену цій темі. Саме її учасники вигадали термін «штучний інтелект». Вони окреслили головні завдання: компʼютери мають розуміти мову, навчатися та самовдосконалюватися. Ці люди цілком серйозно припускали були, що істотних успіхів у цих напрямах до снаги досягти десятьом науковцям упродовж двох місяців.

«Ні. Вище голову. Ти щойно взявся до завдання розгадати всі таємниці магії. Ти не знаєш напевно, чи справді зробити це протягом двох місяців виявиться надто складно».

 — А ви дійсно ніколи не чули, щоб інші чарівники щось таке запитували чи ставили подібні наукові досліди? — знову поцікавився Гаррі.

Це здавалося йому таким очевидним. А втім, знадобилося більш ніж двісті років після винайдення наукового методу для того, щоб бодай комусь із маґлівських вчених спало на думку систематично дослідити, які речення може розуміти чотирирічна дитина. Теоретично, вікову психолінгвістику могли заснувати ще у вісімнадцятому сторіччі, однак ніхто просто не подумав про це аж до двадцятого. Тож звинувачувати куди менший чаклунський світ у відсутності дослідів над виймальними чарами не цілком обґрунтовано.

Професорка Макґонеґел стисла губи, потім знизала плечима:

 — Я досі не впевнена, що ви маєте на увазі під словами «наукові досліди», містере Поттер. Як я вже згадувала, я бачила, як учні маґлівського роду намагалися добитися того, щоб маґлівська наука працювала в Гоґвортсі, і як люди винаходять нові чари й зілля щороку.

Гаррі заперечливо похитав головою:

 — Технологія — це зовсім не те саме, що наука. І випробовувати купу різних методів зробити щось — це не те саме, що експериментувати, щоб зрозуміти правила, — чимало людей намагалося винайти літальні апарати й випробовувало купу штук-із-крилами, проте лише брати Райти побудували аеродинамічну трубу, щоб виміряти підіймальну силу. — Ем, а як багато вихованих маґлами дітей вступає до Гоґвортсу щороку?

 — Напевно, приблизно десять?

Гаррі збився з кроку й ледь не перечепився через власну ногу:

 — Десять?

Маґлівський світ мав шість мільярдів населення, і це число зростало. Якщо ви один на мільйон, то семеро таких, як ви, є в Лондоні, ще тисяча — у Китаї. У маґлівській популяції неминуче існувала якась кількість одинадцятирічних, що вміли розв’язувати диференціальні рівняння; Гаррі знав, що він не єдиний. Він зустрічав інших вундеркіндів на математичних змаганнях. Насправді, його трощили суперники, що, мабуть, витрачали буквально весь час на розвʼязування математичних задач, які ніколи не читали наукової фантастики та які повністю вигорять ще до статевої зрілости й ніколи не досягнуть бодай чогось, адже вони відпрацьовували лише вже відомі техніки замість того, щоб вчитися мислити творчо (Гаррі ніколи не вмів програвати).

Проте…​ у чаклунському світі…​

Десять вихованих маґлами дітей на рік, і всі вони припиняли свою маґлівську освіту в одинадцять років? Професорка Макґонеґел може бути упередженою, проте вона стверджувала була, що Гоґвортс є найбільшою та найліпшою чаклунською школою у світі…​ І навчання там завершувалося в сімнадцять років.

Професорка Макґонеґел, безсумнівно, знала до останніх дрібниць, як перетворитися на кицьку. Однак, видавалося, вона буквально ніколи не чула про науковий метод. Для неї це була лише маґлівська магія. І її навіть не цікавили таємниці розуміння природної мови, що їх можуть приховувати виймальні чари.

Отже, лишалося лише дві можливості.

Можливість перша: магія така неймовірно неясна, заплутана й незрозуміла, що хоч чарівники й відьми зробили були все можливе, щоб її збагнути, вони не досягли майже (а то й узагалі) нічого й зрештою здалися. І Гаррі спіткає та ж доля.

«Або…​».

Гаррі рішуче хруснув пальцями, та спромігся лише на ледь чутне клацання замість зловісного відлуння від стін алеї Діаґон.

Можливість друга: він захопить світ.

Врешті-решт. Мабуть, не прямо відразу.

Такі речі інколи вимагали більше часу, ніж два місяці. Маґлівська наука не дісталася Місяця за тиждень після Галілео.

Однак Гаррі не міг стримати величезну посмішку, яка розтягнула його щоки так широко, що вони почали боліти.

Гаррі завжди боявся стати таким, як ті вундеркінди, що нічого не досягли за решту свого життя й лише хизувалися, наскільки попереду вони були в десять років. Втім, більшість дорослих геніїв теж нічого не досягла. Напевно, існувала принаймні тисяча не менш розумних за Айнштайна людей на кожного Айнштайна в історії. Тому що ці інші генії не натрапили на те єдине, що вкрай необхідне для досягнення величі. Вони так і не знайшли важливого завдання.

«Тепер ви мої, — подумав Гаррі про стіни алеї Діаґон, і про крамниці й товари, і про крамарів і покупців, і про всі землі й усіх людей чаклунської Британії та всього ширшого чаклунського світу, і про цілий величезний всесвіт, що його маґлівські вчені розуміли куди гірше, ніж думали. — Я, Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, іменем Науки проголошую цю територію віднині своєю».

Блискавка й грім зовсім не спромоглися сяйнути й пролунати в безхмарних небесах.

 — Чому ви посміхаєтеся? — стомлено й обережно запитала професорка Макґонеґел.

 — Мені цікаво, чи існує закляття, щоб блискавка спалахувала на тлі щоразу, як я ухвалюю зловісні рішення, — пояснив Гаррі. Він старанно запамʼятав точні слова свого зловісного рішення, щоб у майбутніх книжках з історії все було правильно записано.

 — У мене виникло чітке відчуття, що мені слід вжити якихось заходів щодо цього, — зітхнула професорка Макґонеґел.

 — Не зважайте, воно минеться. У-у, як блищить! — Гаррі тимчасово відклав думки про завоювання світу й попрямував до крамниці з відкритою вітриною, а професорка Макґонеґел пішла слідом.

* * *

Гаррі вже купив був складники зілля й казан і, е-е, ще декілька речей. Предмети, що їх варто було носити в бездонній сумці Гаррі (також відомій як суперкапшук із моки QX31 із невиявними чарами подовження, виймальними чарами й розширюваним горлечком). Розумні, виважені надбання. Він щиро не розумів, чому професорка Макґонеґел так підозріло на нього дивилася.

Прямо зараз Гаррі був у достатньо дорогій крамниці, щоб та розміщувалася на звивистій головній вулиці алеї Діаґон. Вона мала відкриту вітрину з товарами, розкладеними на похилих деревʼяних рядах. Їх охороняло лише слабке сіре сяйво й молоденька продавчиня в дуже вкороченій версії мантії, що відкривала її коліна й лікті.

Гаррі обстежував чаклунський еквівалент аптечки — «Набір цілителя для надзвичайних ситуацій плюс». Він містив: два самозатягувальні джгути; шприц із чимось схожим на рідкий вогонь, що мав суттєво сповільнювати циркуляцію крови поруч із місцем інʼєкції й водночас підтримувати її насиченість киснем протягом трьох хвилин у разі, якщо треба запобігти поширенню отрути тілом; білу тканину, що нею можна було обгорнути частину тіла й тимчасово притлумити біль. І ще невизначену кількість предметів, призначення яких Гаррі геть не міг збагнути, на кшталт ліків проти впливу дементорів, що на вигляд і запах не відрізнялися від звичайнісінького шоколаду. Чи засобу від бафлснафлів, що скидався на маленьке тремтливе яйце й супроводжувався невеличкою брошурою з ілюстрацією, як запхати його до ніздрі.

 — Безперечно, на це варто витратити пʼять ґалеонів, як гадаєте? — запитав Гаррі в професорки Макґонеґел, а молоденька продавчиня, що сновигала неподалік, жваво закивала.

Гаррі очікував був, що професорка зробить якийсь схвальний коментар щодо його завбачливости й готовности. Натомість він здобув щось, що можна було б описати хіба як лихим оком.

 — І чому ж, — дуже скептично поцікавилася професорка Макґонеґел, — ви очікуєте, що вам знадобиться набір цілителя, юначе?

(Після прикрої пригоди в крамниці зіллєваріння вона намагалася більше не звертатися до нього «містере Поттер», коли хтось був поруч.)

Гаррі відкрив і закрив рота:

 — Я не очікую, що він мені знадобиться! Це на всяк випадок!

 — На який випадок?

 — Ви вважаєте, — Гарріні очі розширилися, — що я планую щось небезпечне й тому хочу купити аптечку?

Сповнений непохитної підозри й іронічної недовіри погляд був йому відповіддю.

 — Сили небесні! — вигукнув Гаррі (цей вираз він почув від божевільного вченого Дока Брауна з «Назад у майбутнє»). — Невже ви це підозрювали, коли я купив зілля пірʼячкового падіння, зяброрості та пляшку пігулок їжі й води?

 — Так.

Гаррі вражено похитав головою:

 — Це ж який такий план, по-вашому, я тут готую?

 — Не знаю, — похмуро відрізала професорка Макґонеґел, — проте завершується він або доставленням тонни срібла до «Ґрінґотсу», або світовим пануванням.

 — Світове панування — як недоладно звучить. Я волію називати це світовою оптимізацією.

Цей веселий жарт чомусь не заспокоїв відьму, що обдарувала його поглядом фатуму.

 — Ого, — вихопилося в Гаррі, коли він зрозумів, що та говорила серйозно. — Ви й справді так гадаєте. Ви навсправжки гадаєте, що я планую щось небезпечне.

 — Так.

 — Ніби це єдина причина, з якої хтось може купити аптечку? Не зрозумійте мене неправильно, професорко Макґонеґел, проте що це за скажені діти, з якими ви звикли мати справу?

 — Ґрифіндорці, — процідила професорка Макґонеґел, вклавши в це слово тягар гіркоти й відчаю, що падав вічним прокляттям на весь дитячий ентузіазм і піднесений настрій.

 — Заступнице директора професорко Мінерво Макґонеґел, — виголосив Гаррі, суворо взявши руки в боки. — Я не маю наміру потрапити до Ґрифіндору…​

Тут заступниця директора вставила щось про те, що як він опиниться в Ґрифіндорі, то вона вигадає, як убити капелюха. Цю дивну заувагу Гаррі не прокоментував, однак продавчиня раптом закашлялася.

 — Я збираюся до Рейвенклову. І якщо ви таки вважаєте, що я планую щось небезпечне, то, чесно, ви не розумієте мене взагалі. Я не люблю небезпеки, небезпека — це страшно. Я просто поводжуся розсудливо. Я обережний. Я готуюся до непередбачених обставин. Як мої батьки співали мені:

Будь готовим!

Пісня скаута така.

Будь готовим!

Доки йдеш ти крізь життя.

Не нервуй, про страх забудь --

Готовим будь!

(Власне, батьки співали йому лише ці рядки з пісні Тома Лерера, і Гаррі перебував у блаженному невіданні щодо решти.)

Професорка Макґонеґел дещо розслабилася — хоча переважно завдяки словам Гаррі про те, що він збирається до Рейвенклову.

 — І до яких обставин, на вашу думку, вас може підготувати ця аптечка, юначе?

 — Одну з моїх однокласниць кусає жахливий монстр, я шалено риюся в моковому капшучку в пошуках чогось, що може їй допомогти, вона сумно дивиться на мене й питає з останнім подихом: «Чому ти не був готовим?». А тоді помирає, і коли її очі заплющуються, я вже знаю, що вона ніколи мені не пробачить…​

Гаррі почув, як продавчиня важко вхопила повітря, глянув на неї й побачив, як та витріщається на нього, сильно зціпивши губи. Потім молода дівчина розвернулася й швидко зникла в глибині приміщення.

«Що?..».

Професорка Макґонеґел нахилилася, лагідно, проте твердо взяла Гаррі за руку, витягла його з головної вулиці алеї Діаґон і вивела до брукованого брудними цеглинами провулка між двома крамницями, що завершувався глухим кутом — стіною суцільного чорного бруду.

Висока відьма спрямувала паличку в бік головної вулиці:

 — Квієтус.

Екран тиші огорнув їх, приховавши весь вуличний шум.

«Що я зробив не так…​».

Професорка Макґонеґел повернулася й огледіла Гаррі. Вона не мала типового для дорослих виразу «ти вчинив зле», проте її обличчя було спокійним, контрольованим:

 — Ви маєте памʼятати, містере Поттер, що в цій країні всього лише десять років тому точилася війна. Кожен когось втратив, тож не варто легковажно розмовляти про друзів, що помирають на ваших руках.

 — Я…​ я не хотів…​ — розуміння каменем навалилося на надзвичайно яскраву уяву Гаррі. Він змальовував чийсь останній подих…​ а тоді продавчиня втекла…​ війна закінчилася була десять років тому, тож дівчина мала щонайбільше вісім чи девʼять років, коли, коли…​ — Мені прикро, я не хотів…​ — Гаррі стало дуже соромно, він відвернувся, щоб втекти від погляду старшої відьми, проте на заваді стояла стіна бруду, а він ще не мав палички. — Мені прикро, мені прикро, мені прикро!

Позад себе він почув тяжке зітхання.

 — Я знаю, містере Поттер.

Гаррі наважився озирнутися. Тепер професорка Макґонеґел мала просто сумний вигляд.

 — Мені прикро, — повторив Гаррі, почуваючись препаскудно. — Чи трапилося щось таке з…​ — і тоді він стулив губи й накрив рота рукою про всяк випадок.

Обличчя старшої відьми посумнішало ще більше:

 — Ви маєте навчитися думати перед тим, як щось казати, містере Поттер, інакше у вашому житті буде небагато друзів. Така доля спіткала багатьох рейвенкловців, проте, сподіваюся, омине вас.

Гаррі хотів утекти. Він хотів витягнути чарівну паличку й стерти весь епізод із памʼяті професорки Макґонеґел, знову бути з нею зовні крамниці, зробити, щоб цього не сталося…​

 — Проте відповім на ваше питання, містере Поттер: ні, нічого такого зі мною ніколи не траплялося. Звісно, мені доводилося бачити останній подих друзів, один раз чи сім. Проте ніхто з них ніколи не проклинав мене перед смертю, і я ніколи не думала, що вони мені не пробачать. Чому ви сказали таке, містере Поттер? Чому ви навіть подумали про таке?

 — Я…​ я…​ я…​ — Гаррі ковтнув слину. — Я просто завжди намагаюся уявити найжахливіше, що може відбутися.

А ще, мабуть, він частково жартував, проте радше відкусив би собі язика, ніж зізнався тепер у цьому.

 — Що? — здивувалася професорка Макґонеґел. — Але навіщо?

 — Щоб запобігти цьому!

 — Містере Поттер…​

Голос старшої відьми стих. Вона зітхнула й присіла поруч.

 — Містере Поттер, — звернулася вона, цього разу лагідно, — це не ваша відповідальність: піклуватися про учнів Гоґвортсу. А моя. Я не дозволю чомусь поганому трапитися з вами чи з будь-ким іншим. Гоґвортс — це найбезпечніше місце для магічних дітей у всьому чаклунському світі, і мадам Помфрі має повністю оснащений цілительський кабінет. Вам узагалі не знадобиться аптечка, тим паче за пʼять ґалеонів.

 — Але ж може знадобитися! — вибухнув Гаррі. — Ніде не існує цілковитої безпеки! Що як у моїх батьків трапиться серцевий напад чи вони стануть жертвами нещасного випадку, коли я приїду додому на Різдво? Мадам Помфрі поруч там не опиниться, мені знадобиться власний набір цілителя…​

 — Що, заради Мерліна…​ — професорка Макґонеґел підвелася й подивилася на Гаррі поглядом, що розривався між роздратуванням і турботою. — Не треба думати про такі жахливі речі, містере Поттер!

Обличчя Гаррі спотворила гірка злість, коли він це почув:

 — Авжеж, треба! Якщо не думати, можна не лише постраждати самому, а й завдати шкоди іншим!

Професорка Макґонеґел відкрила й закрила рота, замислено потерши перенісся:

 — Містере Поттер…​ Якби я запропонувала вислухати вас…​ чи забажали б ви мені щось розповісти?

 — Про що?

 — Про те, чому ви переконані, що завжди мусите пильнувати, щоб уникнути чогось жахливого.

Гаррі здивовано витріщився на неї. Це ж очевидна аксіома.

 — Ну…​ — повільно почав він, намагаючись навести лад у голові. Як розтлумачити це відьмі-професорці, що не знає навіть основ? — Маґлівські дослідники зʼясували, що люди завжди занадто оптимістичні щодо дійсности. Наприклад, вважають, що на щось їм знадобиться два дні, а витрачають десять, чи впевнені, що їм вистачить двох місяців, а виходить тридцять пʼять років. В одному досліді студентів просили назвати, за який час вони завершать домашнє завдання з 50%, 75% і 99% впевненістю; впоралося за цей час лише 13%, 19% і 45% осіб. І дослідники зʼясували причину: коли одну групу запитали про найкращі можливі строки, якщо все мине якомога краще, а іншу — про середні, якщо все станеться як зазвичай, то отримали статистично однакові результати. Розумієте, якщо ви поцікавитеся в людини, чого та очікує за стандартних умов, вона змоделює кожен етап з огляду на найвищу ймовірність того, що все піде за планом, без сюрпризів. Проте насправді — беручи до уваги, що більш як половина студентів не впоралася за запланований з 99% впевненістю термін — насправді результати зазвичай трохи гірші, ніж найгірший сценарій. Це називається оманою планування, і найкращий метод протидіяти їй — подумати, скільки часу ви витратили востаннє, коли робили те ж саме. Це називається поглядом ззовні замість погляду зсередини. Та коли ви беретеся до чогось нового й не маєте такої змоги, варто просто бути дуже-дуже-дуже песимістичним. Таким песимістичним, щоб зрештою дійсність виявлялася кращою за ваші очікування — приблизно так само часто й настільки ж, як коли дійсність виявлялася гіршою. Взагалі, дуже складно бути достатньо песимістичним, щоб мати бодай шанс недооцінити реальність. Наприклад, коли я намагався бути похмурим і уявив, що одну з моїх однокласниць укусять, в житті ж виявиться, що вцілілі смертежери нападуть на школу, щоб дістатися до мене. Добре хоч…​

 — Годі, — обірвала його професорка Макґонеґел.

Гаррі замовк. Він лише збирався був додати, що принаймні вони знали, що Темний Лорд не нападе, адже він мертвий.

 — Мабуть, я недостатньо чітко висловилася, — голос відьми з виразним шотландським акцентом залунав ще обережніше. — Чи траплялося щось із вами особисто, що налякало вас, містере Поттер?

 — Мій особистий досвід є лише випадком із життя, — пояснив Гаррі. — Він не має тієї ж ваги, що й повторена незалежними дослідниками рецензована стаття в науковому журналі про контрольоване дослідження з випадковим поділом на групи, багатьма піддослідними, високим впливом досліджуваних явищ і статистичною значущістю.

Професорка Макґонеґел стиснула пальцями перенісся, вдихнула й видихнула:

 — Я все ж хотіла б про це почути.

 — Ем…​ — Гаррі набрав повітря. — У нашому районі зʼявилися грабіжники, а мати попрохала мене повернути каструлю, яку вона позичила була в сусідки за два квартали. Я відповів, що не хочу йти, адже мене можуть пограбувати, та вона заперечила: «Гаррі, не кажи такого!». Ніби гадала, що через це так і станеться, а якщо я не говоритиму про таке, то буду в безпеці. Я намагався пояснити, чому мене це не заспокоює, але вона однаково змусила мене віднести каструлю. Я був замалим, щоб знати, наскільки статистично малоймовірно, що злодій вибере своєю ціллю мене, проте вже цілком дорослим, щоб усвідомлювати: не думати про щось недостатньо, щоб цього не трапилося. Тому я був по-справжньому наляканим.

 — Це все? — запитала професорка Макґонеґел після павзи, коли стало очевидно, що Гаррі завершив розповідь. — Нічого іншого з вами не траплялося?

 — Я знаю, що це не вражає, — захищався Гаррі. — Проте це було одним із вирішальних моментів у житті, розумієте? Тобто я знав, що не думати про щось недостатньо, щоб цього не здійснилося, я знав це, але бачив, що мама насправді так вважала, — Гаррі замовк, намагаючись опанувати злість, що знову почала наростати, коли він про це згадував. — Вона не слухала. Я намагався пояснити їй, я благав, щоб вона не відправляла мене, а вона віджартовувалася. Усі мої слова вона сприймала за якийсь великий жарт…​ — Гаррі знову приборкав темну лють. — Ось тоді я зрозумів, що всі, хто має мене захищати, насправді божевільні, що вони не дослу́хаються до мене, хай як їх благати, і що я ніколи не зможу на них покластися, щоб зробити щось як слід. Іноді добрих намірів недостатньо, іноді треба бути нормальним.

Запанувала довга тиша.

Гаррі використав цей час, щоб, глибоко дихаючи, заспокоїтися. Злитися безґлуздо. Злитися безґлуздо. Усі батьки такі, жоден дорослий не опуститься настільки низько, щоб поставити себе на рівень дитини й вислухати її. Його генетичні батьки були б такими самими. Здоровий ґлузд — крихітний вогник у пітьмі, неосяжно малий і рідкісний виняток у загальному правилі божевілля. Тому злитися безґлуздо.

Гаррі не подобався собі, коли злився.

 — Дякую, що поділилися цим, містере Поттер, — мовила професорка Макґонеґел по деякому часі. Вона мала відсторонений вираз обличчя (майже такий самий, як у Гаррі, коли той експериментував із капшучком; якби він тільки подивився був на себе в дзеркало, щоб зрозуміти це). — Мені треба подумати про це.

Вона повернулася в бік рогу алеї й підняла паличку…​

 — Ем, — озвався Гаррі, — тепер ми можемо піти й купити набір цілителя?

Відьма зупинилася й пильно поглянула на нього:

 — А якщо я відмовлю, позаяк він надто дорогий і не потрібний вам, що тоді?

Гаррі гірко скривився:

 — Саме те, що ви думаєте, професорко Макґонеґел. Саме те, що ви думаєте. Я зроблю висновок, що ви чергова божевільна доросла, з якою неможливо розмовляти, і почну планувати, як попри все роздобути набір цілителя.

 — Я ваша опікунка протягом цієї поїздки, — зауважила професорка Макґонеґел злегка погрозливо. — Я не дозволю вам попихати мною.

 — Розумію, — Гаррі приховав образу в голосі й не промовив більше нічого з того, що мав на гадці. Професорка Макґонеґел порадила думати, перш ніж щось казати. Може, він і не згадає про це завтра, але бодай на пʼять хвилин його вистачить.

Паличка в руці відьми описала невелике коло, і шум алеї Діаґон повернувся:

 — Добре, юначе. Ходімо й купимо той набір цілителя.

У Гаррі аж щелепа відвисла від подиву. Він поквапився за нею, ледь не спотикаючись від раптового поспіху.

* * *

Крамниця не змінилася після їхнього попереднього відвідування, зрозумілі й незрозумілі предмети досі лежали на похилій деревʼяній вітрині, сіре сяйво все ще захищало їх, а продавчиня повернулася на своє старе місце. Вона здивовано поглянула на них.

 — Перепрошую, — сказала дівчина, коли вони наблизилися.

 — Пробачте за…​ — майже одночасно почав Гаррі.

Вони запнулися й подивилися одне на одного, і продавчиня коротко засміялася.

 — Я не хотіла, щоб ви мали неприємності з професоркою Макґонеґел, — промовила дівчина й по-змовницьки стишила голос. — Сподіваюся, вона не надто жахливо з вами обійшлася.

 — Делло! — обурилася професорка Макґонеґел.

 — Мішечок золота, — наказав Гаррі своєму капшучкові й, відлічуючи пʼять ґалеонів, знову поглянув на продавчиню. — Не хвилюйтеся, я розумію, що вона сварить мене лише тому, що любить.

Доки професорка Макґонеґел бубоніла про щось неважливе, Гаррі заплатив пʼять ґалеонів:

 — Один «Набір цілителя для надзвичайних ситуацій плюс», будь ласка.

Взагалі, дивитися, як розширюване горлечко ковтає аптечку розміром із портфель, було доволі тривожно. Гаррі мимохіть задумався, що трапиться, якщо він спробує забратися до мокового капшучка сам, адже дістати щось звідтіля в змозі лише людина, що поклала це туди.

Коли капшучок…​ доїв…​ його важко виборене придбання, Гаррі міг присягнутися, що почув тиху відрижку. Це мало бути зачакловано навмисно. Альтернативні гіпотези здавалися надто жахливими, щоб їх розглядати…​ Власне, Гаррі не міг навіть думати про альтернативні гіпотези.

Знову вийшовши на алею Діаґон, він зиркнув на професорку:

 — Куди далі?

Та вказала на крамницю, яку замість цегли й фарби було зроблено наче з плоті й шерсти.

 — У Гоґвортсі дозволено тримати маленьких тварин. Наприклад, ви можете купити сову, щоб надсилати листи…​

 — А можу я заплатити кнат чи скільки там і орендувати сову, коли треба надіслати листа?

 — Так, — відповіла професорка Макґонеґел.

 — Тоді, гадаю, рішуче ні.

Професорка Макґонеґел кивнула, ніби викреслила пункт зі списку:

 — Можу я дізнатися чому?

 — Я вже мав якось камінь за домашнього улюбленця. Він помер.

 — Ви вважаєте, що не здатні доглядати за хатньою твариною?

 — Я міг би, — заперечив Гаррі, — проте тоді я б увесь день одержимо пригадував, чи погодував її, чи вона повільно помирає з голоду у своїй клітці й усе думає, де ж її господар і чому немає їжі.

 — Бідолашна сова, — мʼяко мовила старша відьма. — Ось так покинута. Мені цікаво, що б вона робила.

 — Ну, припускаю, вона б геть зголодніла й заходилася кігтями продирати собі шлях, намагаючись вирватись із клітки чи коробки, чи що там у неї, хоча, ймовірно, їй би це не вдалося…​ — Гаррі раптом зупинився.

Голос відьми й далі линув мʼяко:

 — А що спіткало б її потім?

 — Перепрошую, — Гаррі потягнувся, щоб взяти руку професорки Макґонеґел, і чемно, проте твердо вивів її до чергового провулка — після ухиляння від такої кількости доброзичливців цей процес уже став майже непомітною рутиною. — Будь ласка, застосуйте те закляття тиші.

 — Квієтус.

Гаррін голос тремтів:

 — Ця сова не уособлює мене, мої батьки ніколи не зачиняли мене в комірчині й не залишали голодувати. Я не маю страху самотности, і мені не подобається напрям ваших думок, професорко Макґонеґел!

Відьма серйозно подивилася на нього вниз:

 — І що ж це за думки такі, містере Поттер?

 — Ви гадаєте, що зі мною, — Гаррі складно було це вимовити, — зі мною жорстоко поводилися?

 — То поводилися?

 — Ні! — закричав Гаррі. — Ні, ніколи! Ви гадаєте, що я дурень? Я знаю, що таке жорстоке поводження з дітьми, я знаю про недоречні доторки й таке інше. Якби щось таке трапилося, я б зателефонував до поліції! І доповів би директорові! І знайшов би телефон соціальних служб у довіднику! І сказав би дідусеві з бабусею! І місіс Фіґ! Мої батьки ніколи нічого такого не робили, взагалі ніколи-ніколи! Як ви смієте на таке натякати!

Стара відьма дивилася на нього твердо:

 — Це мій обовʼязок як заступниці директора — розслідувати можливі ознаки жорстокого поводження з дітьми, що перебувають під моєю опікою.

Злість Гаррі неконтрольовано здіймалася до щирої чорної люті.

 — Ніколи не смійте навіть видихнути бодай слово цих, цих інсинуацій будь-кому іншому! Нікому, чуєте мене, Макґонеґел? Подібні звинувачення можуть знищувати людей і руйнувати родини, навіть якщо батьки цілковито невинні! Я читав про таке в газетах! — голос Гаррі зривався на високий крик. — Система не знає, як зупинитися, вона не вірить ані батькам, ані дітям, коли ті стверджують, що нічого не було! Не смійте загрожувати таким моїй родині! Я не дозволю вам знищити мій дім!

 — Гаррі, — лагідно сказала старша відьма й потягнулася до нього…​

Той відступив на крок і відкинув її руку своєю. Макґонеґел заклякла, потім забрала руку й відступила на крок назад:

 — Гаррі, усе гаразд. Я вірю вам.

 — Вірите? — прошипів Гаррі. У його крові досі вирувала лють. — Чи просто вичікуєте нагоди відійти й заповнити папери?

 — Гаррі, я бачила ваш дім. Бачила вас із батьками. Вони люблять вас. Ви любите їх. Я вірю вашим словам, що батьки ніколи з вами жорстоко не поводилися. Проте я мусила запитати, адже тут коїться щось дивне.

Гаррі холодно на неї витріщався:

 — Що, наприклад?

 — Гаррі, за час моєї роботи в Гоґвортсі я бачила багатьох дітей, що з ними жорстоко поводилися, якби ви знали скількох, це розбило б вам серце. І коли ви щасливий, то не схожі на них, анітрохи. Ви усміхаєтеся незнайомцям, обіймаєте людей, не здригаєтеся, коли я кладу вам руку на плече. Проте інколи — лише інколи — ваші слова чи вчинки дуже нагадують…​ когось, хто провів свої перші одинадцять років замкненим у льосі. А не з люблячою родиною, що її я бачила, — професорка Макґонеґел нахилила голову, на її обличчі знову зʼявився спантеличений вираз.

Гаррі вислухав це й поринув у роздуми. Чорна лють почала згасати, щойно він усвідомив, що його слухають із повагою та що його родині нічого не загрожує.

 — І як ви пояснюєте свої спостереження, професорко Макґонеґел?

 — Не знаю. Проте, можливо, з вами трапилося щось, чого ви не памʼятаєте.

Лють знову охопила Гаррі. Це надто скидалося на те, що він читав був у газетах про розбиті родини.

 — Витіснені спогади — це лише купа псевдонауки! Люди не витісняють травматичних спогадів, а памʼятають їх надто добре до кінця свого життя!

 — Ні, містере Поттер. Існує таке закляття, «Забуттятус».

Гаррі завмер на місці:

 — Закляття, що стирає памʼять?

Старша відьма кивнула:

 — Проте не всі наслідки пережитого, якщо ви розумієте, про що я.

Спину Гаррі пробрали дрижаки. Цю гіпотезу…​ не можна було легко спростувати.

 — Але мої батьки не могли такого зробити!

 — Не могли, — погодилася професорка Макґонеґел. — Знадобився б хтось із чаклунського світу. Боюся…​ немає способу дізнатися напевне.

 — Професорко Макґонеґел, — у Гаррі знову прокинулися навички раціоналіста, — наскільки ви впевнені у своїх спостереженнях і які можливі альтернативні пояснення?

Відьма розкрила долоні, ніби демонструючи, що ті порожні:

 — Впевнена? Я ні в чому не впевнена, містере Поттер. За все своє життя я ніколи не зустрічала нікого, хто був би схожим на вас. Інколи здається, що вам не одинадцять років чи що ви взагалі не людина.

Брови Гаррі здійнялися до неба.

 — Перепрошую! — хутко виправилася професорка Макґонеґел. — Мені дуже прикро, містере Поттер. Я намагалася донести свою думку й, боюся, вихопилося не те, що я мала на увазі…​

 — Навпаки, професорко Макґонеґел, — повільно сказав Гаррі й посміхнувся. — Я вважаю це справжнім компліментом. Ви ж не заперечуватимете, якщо я запропоную альтернативне пояснення?

 — Запропонуйте, будь ласка.

 — Діти не мають бути значно розумнішими за своїх батьків. Чи, можливо, значно розсудливішими. Мій батько, мабуть, міг би перехитрити мене, якби він, знаєте, насправді намагався, а не використовував свій дорослий інтелект переважно для вигадування нових причин не змінювати своєї думки, — Гаррі замовк. — Я надто розумний, професорко. Мені ні́чого сказати звичайним дітям. Дорослі не поважають мене достатньо, щоб по-справжньому розмовляти зі мною. І, якщо щиро, навіть якби розмовляли, то навряд чи б могли зрівнятися з Річардом Фейнманом, тож я краще почитаю натомість щось із написаного Річардом Фейнманом. Я ізольований, професорко Макґонеґел. Я був ізольованим протягом усього свого життя. Можливо, це має деякі наслідки, подібні до тих, що до них призводять роки утримання в замкнутому льосі. Я надто розумний, щоб дивитися на батьків знизу, як це годиться дітям. Мої батьки люблять мене, проте не вважають за потрібне дослухатися до розуму, й інколи в мене виникає відчуття, ніби це вони діти — неслухняні діти, що мають цілковиту владу над усім моїм існуванням. Я намагаюся не надто розчаровуватися через це, однак також намагаюся бути чесним із собою, тому так: я розчарований. А ще маю проблеми з керуванням гнівом, проте працюю над цим. Ось і все.

 — Ось і все?

Гаррі впевнено кивнув:

 — Ось і все. Безперечно, професорко Макґонеґел, навіть у чаклунській Британії звичайне пояснення варто розглянути?

* * *

Вечоріло, сонце знижувалося в літньому небі, а покупці почали зникати з вулиць. Деякі крамниці вже не працювали; Гаррі й професорка Макґонеґел ледве встигли купити підручники у «Флоріш і Блотс», доки книгарня не зачинилася. Невеличкий переполох зчинився, коли Гаррі кинувся був навпростець, побачивши слово «Числомагія», та дізнався, що в підручниках для сьомого класу не було нічого математично складнішого за тригонометрію.

Саме тоді, втім, його думки снували далеко від мрій про легкодоступні плоди досліджень.

Зараз вони вдвох виходили з крамниці Олівандера, і Гаррі витріщався на свою чарівну паличку. Він махнув був нею, сипонувши різнобарвними іскрами, що не мало б стати аж таким особливим шоком після всього побаченого, проте чомусь…​

«Я володію магією».

«Я. Тобто я особисто. Я магічний. Я — чарівник».

Він відчув був, як магія потекла його рукою, і тієї ж миті усвідомив, що завжди мав це відчуття, що володів ним усе життя. Це не було зором, чи слухом, чи нюхом, чи смаком, чи дотиком, а лише магією. Це наче мати очі, проте постійно тримати їх заплющеними, навіть не розуміючи, що навколо темрява; аж якось одного дня розклепити повіки й побачити світ. Цей шок пронизав його, доторкнувся до частин його самого, пробудив їх і зник за секунди; залишилося лише певне знання, що він тепер чарівник і завжди ним був, ба більше — у якийсь дивний спосіб завжди про це знав.

І…​

«Дивне тут те, що вам судилася паличка, рідна сестра якої…​ авжеж, її сестра позначила вас цим шрамом».

Це не могло бути збігом. У цій крамниці зберігалися тисячі паличок. Ну гаразд, це могло бути всього-навсього збігом: у світі шість мільярдів людей, збіги один на тисячу трапляються щодня. Проте теорема Баєса стверджує, що будь-якій розумній гіпотезі, згідно з якою ймовірність для Гаррі отримати сестру палички Темного Лорда є більшою за одну на тисячу, варто віддавати перевагу.

«От чудасія», — тільки й зауважила була недбало професорка Макґонеґел.

Це ошелешило Гаррі цілковитою, нездоланною відсутністю цікавости в чарівників і відьом. У жодному мислимому світі він не видав би просто «гм» і не вийшов би з крамниці, бодай не спробувавши знайти якусь гіпотезу, яка пояснювала б, що тут коїться.

Його лівиця піднялася й торкнулася шраму.

«Що…​ саме…​».

 — Ви тепер справжній чарівник, — сказала професорка Макґонеґел. — Вітаю.

Гаррі кивнув.

 — І що ви думаєте про чаклунський світ? — запитала вона.

 — Він дивний, — відповів Гаррі. — Я мав би думати про всю побачену магію…​ Все, що, як я тепер знаю, є можливим, і все, що, як я тепер знаю, є брехнею, і про всю роботу, яка на мене чекає, щоб зрозуміти світ. А натомість відволікаюся на відносно буденні речі, як-от, — він стишив голос, — на всю цю історію з Хлопчиком-Що-Вижив, — поблизу, здавалося, нікого не було, проте не варто спокушати долю.

Професорка Макґонеґел гмикнула:

 — Справді? І не кажіть.

 — Так, — кивнув Гаррі. — Це просто…​ дивно. Дізнатися, що ти був частиною якоїсь величної історії, мав завдання перемогти великого й жахливого Темного Лорда — і що це вже зроблено. Завершено. Цілковито позаду. Наче ти Фродо Торбин, який виявив, що батьки віднесли його однорічного до Судної Гори й дали кинути персня, але не може цього навіть пригадати.

Усмішка професорки Макґонеґел стала якоюсь приклеєною.

 — Знаєте, якби я був кимось іншим — взагалі будь-ким іншим, — я б, мабуть, дуже непокоївся, як гідно жити після такого початку. «Божечки, Гаррі, що ти зробив, відколи переміг Темного Лорда? Власна книгарня? Це чудово! До речі, а ти знав, що я назвав дитину на твою честь?». Та сподіваюся, це не буде проблемою, — Гаррі зітхнув. — А втім…​ Цього майже достатньо, щоб забажати існування якихось незавершених завдань цього походу, щоб мати можливість сказати, мовляв, знаєте, я справді якось брав участь.

 — О? — мовила професорка Макґонеґел дивним тоном. — Є якісь ідеї?

 — Ну, наприклад, ви згадували, що моїх батьків зрадили. Хто їх зрадив?

 — Сіріус Блек, — відьма майже прошипіла це імʼя. — Він в Азкабані, чаклунській вʼязниці.

 — Наскільки ймовірно, що Сіріус Блек втече звідтіля, а мені доведеться вистежити його й перемогти в якійсь захопливій дуелі? Чи ще краще: оголосити величезну нагороду за його голову й переховуватися в Австралії, доки чекатиму на результати?

Професорка Макґонеґел кліпнула. Двічі.

 — Навряд чи. Ніхто ще ніколи не тікав з Азкабану, і я сумніваюся, що він виявиться першим.

Гаррі дещо скептично поставився до фрази «ніхто ніколи не втікав з Азкабану». Проте, можливо, магія таки давала змогу досягти майже 100% досконалої вʼязниці, особливо якщо ви маєте чарівну паличку, а арештанти — ні. Найкращий спосіб вибратися звідти — ніколи туди не потрапляти.

 — Що ж. Ніби ні до чого присікатися, — він зітхнув, потерши рукою голову. — А може, насправді Темний Лорд не загинув тієї ночі. Не повністю. Його дух витає й шепоче людям у кошмарах, що просочуються в реальність, шукає шлях назад до земель, що їх він заприсягнувся знищити, і тепер, як віщує давнє пророцтво, він і я не маємо вибору, крім смертельної дуелі, у якій переможець втратить усе, а переможений — досягне тріумфу…​

Професорка Макґонеґел завертіла головою, кидаючи увсебіч очима, ніби перевіряючи, чи не слухає їх хтось.

 — Я жартую, професорко, — дещо роздратовано сказав Гаррі. І чого вона завжди сприймає все так серйозно…​

Жахливе передчуття повільно зароджувалося в районі живота Гаррі.

Професорка Макґонеґел спокійно подивилася на Гаррі. Дуже, дуже спокійно. Вона зробила усмішку:

 — Звісно, містере Поттер.

«От лайно».

Якби Гаррі мав формалізувати умовивід, який оце саме сяйнув у його голові, то вийшло б щось на кшталт: «Порівняймо ймовірність того, що щойно побачена поведінка професорки Макґонеґел є результатом старанного самоконтролю, і розподіл імовірностей усіх її можливих дій, що були б природною реакцією на мій поганий жарт. Результат: ця поведінка є істотним свідченням того, що вона щось приховує».

Натомість він подумав: «От лайно».

Гаррі теж озирнувся, щоб перевірити вулицю. Ні, нікого поблизу.

 — Він не помер, чи не так? — видихнув Гаррі.

 — Містере Поттер…​

 — Темний Лорд живий. Звісно, він живий. Навіть мріяти, що це не так, було виявом цілковитого оптимізму. Я, певно, з ґлузду зʼїхав, не уявляю, про що я думав. Лише через те, що хтось сказав, що його тіло згоріло до цурки, не уявляю, чому я вирішив, що він помер. Вочевидь, мені ще багато чого треба навчитися в мистецтві належного песимізму.

 — Містере Поттер…​

 — Скажіть хоча б, що не існує жодного пророцтва…​

Професорка Макґонеґел досі утримувала цю сліпучу нерухому усмішку.

 — О, та ви просто знущаєтеся!

 — Містере Поттер, не треба вигадувати причини для занепокоєння…​

 — Ви справді кажете мені це? Уявіть мою реакцію пізніше, коли я дізнаюся, що насправді було через що непокоїтися.

Її нерухома усмішка похитнулася.

 — Мені треба досліджувати цілий магічний світ, — Гарріні плечі поникли. — Я не маю часу на це.

Вони обоє замовкли, коли на вулиці вигулькнув чоловік у жовтогарячій мантії, що розвіювалася, і повільно оминув їх; очі професорки Макґонеґел ненавʼязливо стежили за ним. Рот Гаррі рухався, доки він кусав губу, і якби хтось поглянув зблизька, то помітив би, що вже показалася дрібна цятка крови.

Коли чоловік у жовтогарячій мантії відійшов досить далеко, Гаррі знову заговорив, стишивши свій голос до леть чутного бурмотіння:

 — Ви збираєтеся розповісти мені правду, професорко Макґонеґел? І навіть не марнуйте часу на спроби відкараскатися, я не дурень.

 — Вам одинадцять років, містере Поттер! — різко прошепотіла вона.

 — А отже, я недолюдина. Вибачте…​ Я на мить забув.

 — Це страшні й важливі справи! Вони таємні, містере Поттер! Це катастрофа, що вам, ще дитині, відомо навіть стільки! Не кажіть про це ніко́му, ви розумієте? Геть ніко́му!

Як це інколи траплялося, коли Гаррі ставав достатньо злим, його кров холонула замість того, щоб кипіти, і жахлива темна ясність охоплювала його розум, окреслювала можливі тактики й оцінювала їхні наслідки з непохитним реалізмом.

«Зазнач, що ти маєш право знати: невдача. З погляду Макґонеґел, одинадцятирічні діти не мають права щось знати».

«Скажи, що більше не дружитимеш з нею: невдача. Вона недостатньо цінує вашу дружбу».

«Зауваж, що тобі загрожуватиме небезпека, якщо ти не знатимеш: невдача. Усе вже розплановано з огляду на твою необізнаність. Певні незручності зміни планів видаватимуться куди неприємнішими за лише непевні перспективи того, що ти можеш постраждати».

«Заклики до справедливости чи розумні доводи зазнають невдачі. Мусиш знайти або щось, що маєш ти й потребує вона, або щось, що ти здатен зробити, а вона цього боїться…​».

«О».

 — Ну що ж, професорко, — почав Гаррі тихим крижаним тоном, — здається, я маю щось, що вам потрібно. Ви можете, якщо хочете, розповісти мені правду, усю правду, і за це я зберігатиму ваші таємниці. Чи спробувати залишити мене в невіданні й зробити своїм пішаком. У цьому разі я нічого вам не винен.

Макґонеґел різко зупинилася посеред вулиці. Її очі палали, а голос перетворився на відверте шипіння:

 — Як ви смієте!

 — Як ви смієте! — прошепотів він у відповідь.

 — Ви шантажуватимете мене?

Гаррі скривив губи:

 — Я пропоную вам послугу. Я даю вам шанс захистити ваш дорогоцінний секрет. У разі відмови я матиму всі підстави розпитувати про це деінде — не на зло вам, а тому що я мушу знати! Облиште цей безґлуздий гнів на дитину, яка, на вашу думку, повинна слухатися вас, і ви зрозумієте, що будь-який нормальний дорослий зробив би те саме! Станьте на моє місце! Як би ви почувалися, якби це були ВИ?

Гаррі дивився на Макґонеґел, чув її важке дихання. Він вирішив, що час послабити тиск, дати їй перетравити все.

 — Не обовʼязково вирішувати прямо зараз, — сказав Гаррі нормальнішим тоном. — Я зрозумію, якщо вам знадобиться час, щоб обдумати мою пропозицію…​ Проте попереджаю про одне, — його голос похолоднішав. — Не варто використовувати це закляття, «Забуттятус», на мені. Деякий час назад я вигадав сигнал, що його вже встиг надіслати собі. Якщо я отримаю сигнал і не памʼятатиму, як його надсилав…​ — Гаррі значуще замовк.

Обличчя Макґонеґел весь час змінювало вирази:

 — Я…​ навіть не думала застосовувати на вас «Забуттятус», містере Поттер…​ Проте навіщо ви вигадали такий сигнал, якщо не знали про…​

 — Виникла ідея, коли читав маґлівську науково-фантастичну книжку, і подумав собі: «Про всяк випадок»…​ І ні, я не відкрию вам, що це за сигнал, я не йолоп.

 — Я не збиралася питати, — Макґонеґел зовсім знітилася, набувши раптом дуже старого й втомленого вигляду. — Це був важкий день, містере Поттер. Чи можемо ми купити вам валізу й відправити вас додому? Я вірю, що ви не розмовлятимете ні з ким про цю справу, доки я всього не обміркую. Зауважте, що, крім нас, лише дві людини в усьому світі знає про це: директор Албус Дамблдор і професор Северус Снейп.

Отже, нова інформація. Це пропозиція миру. Гаррі кивнув на знак згоди, повернув голову й попрямував далі, а його кров почала нагріватися до нормального стану.

 — Отже, тепер я маю винайти спосіб убити безсмертного темного чарівника, — підбив він підсумки й сумовито зітхнув. — Як же прикро, що ви не повідомили були про це перед тим, як вирушити на покупи.

* * *

Крамницю валіз було обставлено найрозкішніше з тих, що Гаррі колись бачив. Ошатні гардини з витонченим візерунком, підлога та стіни з мореного й полірованого дерева, а валізам відвели почесні місця на відшліфованих помостах зі слонової кістки. Крамар хизувався в мантії лиш незначно нижчої якости, ніж у Луціуса Мелфоя, і розмовляв із вишуканою, масною ввічливістю як із професоркою Макґонеґел, так і з Гаррі.

Гаррі вже розпитав був усе, що хотів, і його привабило до важкої на вигляд валізи з неполірованого, проте теплого й міцного дерева з вирізьбленим візерунком дракона-вартового, чиї очі рухалися й стежили за будь-ким, хто наблизиться. Її зачаклували бути легкою, стискатися за командою, випускати з дна маленькі кігтисті мацаки й дріботіти за господарем. З чотирьох боків висувалося по дві шухляди, кожна з яких набувала розмірів цілої валізи. До кришки кріпилися чотири замки, що відмикали різні простори всередині. І — що дуже важливо — знизу була ручка, яка витягувалася й утворювала конструкцію зі сходами, що вели до маленької освітленої кімнати. За оцінками Гаррі, там могло б уміститися приблизно дванадцять книжкових шаф.

Якщо існували такі валізи, то Гаррі не розумів, навіщо хтось морочився з придбанням будинку.

Сто вісім золотих ґалеонів. Стільки коштувала якісна, трохи вживана валіза. За курсом пʼятдесят британських фунтів за ґалеон цього могло вистачити на вживану машину. Валіза була дорожчою за все, що Гаррі купив був за своє життя, разом узяте.

Девʼяносто сім ґалеонів. Саме стільки залишилося в мішечку із золотом, що його Гаррі дозволили були взяти з «Ґрінґотсу».

Професорці Макґонеґел було прикро, якщо судити з її обличчя. Після довгого дня покупів вона не мала потреби питати в Гаррі, скільки золота в того залишилося, коли крамар оголосив ціну. З цього випливало, що професорка цілком здатна виконувати аритметичні розрахунки подумки без ручки й паперу. Гаррі знову нагадав собі, що науково неосвічений — зовсім не те саме, що дурний.

 — Вибачте, юначе, — сказала професорка Макґонеґел. — Це цілковито моя провина. Я б запропонувала повернутися до «Ґрінґотсу», проте банк уже зачинено для всіх операцій, окрім нагальних.

Гаррі глянув на неї, міркуючи…​

 — Ну, — зітхнула професорка Макґонеґел і різко крутнулася на місці, — напевно, ми можемо йти.

…​Вона не оскаженіла, коли дитина посміла була відверто перечити їй. Її це не втішило, проте вона думала, а не лютувала. Можливо, це лише тому, що десь існував безсмертний Темний Лорд, з яким ще належало боротися, і вона потребувала Гарріної прихильности. Та все ж більшість дорослих не змогла б навіть помислити про таке, не взяла б до уваги майбутні наслідки взагалі, якби хтось нижчий за статусом відмовився підкорятися…​

 — Професорко? — озвався Гаррі.

Відьма обернулася й подивилася на нього.

Гаррі глибоко вдихнув. Не завадить трохи розізлитися, щоб спробувати виконати задумане, інакше нізащо йому не наважитися. «Вона не послухала мене, — подумки промовляв він. — Я б узяв більше золота, проте вона не хотіла й чути…​». Зосередивши весь свій світ на Макґонеґел і меті спрямувати цю розмову в потрібному йому керунку, він заговорив:

 — Професорко, ви гадали, що сотні ґалеонів цілком вистачить на валізу. Тому вирішили не попереджати мене, доки їх не залишилося лише девʼяносто сім. Саме це й показують дослідження: ось що трапляється, коли люди вважають, що залишать собі невеличкий запас похибки. Вони недостатньо песимістичні. Якби це залежало від мене, я б узяв двісті ґалеонів — просто про всяк випадок. У сховищі було багацько грошей, я міг би повернути зайві пізніше. Проте я думав, що ви не дозволите цього зробити, що вас розгніває саме лише запитання. Я помилявся?

 — Мушу, мабуть, визнати, що ви маєте рацію. Проте, юначе…​

 — Саме через такі інциденти я маю проблеми з довірою до дорослих, — Гаррі якось вдалося зберегти голос рівним. — Адже вони сердяться, якщо бодай намагатися переконати їх. Для них це ознака непокори й зарозумілости, виклик їхньому вищому племінному статусові. Якщо ти намагаєшся розмовляти з ними, вони зляться. Отже, якби мені знадобилося зробити щось по-справжньому важливе, я не зміг би довіритися вам. Навіть з огляду на те, як зацікавлено ви слухали все моє базікання — адже це також частина ролі, яку грає турботливий дорослий. Ви б ніколи не змінили своїх дій, не вчинили інакше, хай би що я сказав.

Крамар спостерігав за ними з безсоромним захопленням.

 — Я можу зрозуміти вашу позицію, — зрештою мовила професорка Макґонеґел. — Якщо інколи я здаюся надто суворою, будь ласка, не забувайте, що я була вихователькою Ґрифіндору, як мені здається, декілька тисячоріч.

Гаррі кивнув і знову заговорив:

 — Отже, припустімо, я віднайшов спосіб отримати ще ґалеонів із мого сховища — не повертаючись до «Ґрінґотсу», але відійшовши від ролі слухняної дитини. Чи міг би я довіритися вам у такій справі й скористатися цим способом, навіть якби вам довелося вийти з власної ролі професорки Макґонеґел?

 — Що? — здивувалася відьма.

 — Інакше кажучи, якби мені вдалося зробити так, щоб нинішній день змінився і ми взяли з собою вдосталь грошей, чи було б це гаразд, навіть якби в ретроспективі неминуче означало нахабну поведінку дитини щодо дорослого?

 — Гадаю…​ так…​ — пристала вона доволі спантеличено.

Гаррі дістав моковий капшучок і виголосив:

 — Одинадцять ґалеонів із родинного сховища.

У його руці опинилося золото.

На мить професорка Макґонеґел широко роззявила рота, потім різко зімкнула щелепи. Зіщуливши очі, відьма процідила:

 — Звідкіль у вас взялися ці…​

 — З мого родинного сховища, як я й сказав.

 — Як?

 — Магія.

 — Навряд чи це можна вважати відповіддю! — вигукнула професорка Макґонеґел і, закліпавши очима, зупинилася.

 — Ні, це не відповідь, чи не так? Я мав би заявити, що я експериментально відкрив справжні таємниці роботи капшучка й що він насправді може надавати предмети звідки завгодно, а не лише зсередини, якщо правильно сформулювати запит. Та я всього-навсього запхав кілька ґалеонів до кишені, коли впав на купу золота. Кожен, хто розуміє песимізм, знає, що гроші можуть знадобитися швидко й без попередження. То чи гніваєтеся ви за мою непокору перед авторитетом тепер? Чи радієте, що ми досягли успіху в нашій важливій місії?

Очі крамаря розширилися до розміру блюдець. Висока відьма стояла мовчки.

 — Дисципліна в Гоґвортсі повинна підтримуватися, — зронила вона після цілої хвилини. — Заради блага всіх учнів. І це беззаперечно поширюється на вашу ввічливість і слухняність до всіх професорів.

 — Розумію, професорко Макґонеґел.

 — Чудово. Тепер купуймо цю валізу й гайда додому.

Гаррі почувався, наче він зараз чи то виблює, чи то заплескає в долоні, чи то знепритомніє, чи то ще щось. Вперше в житті його старанні пояснення хоч на когось подіяли. Можливо, завдяки тому, що це також вперше, коли дорослому було щось конче потрібно від нього, та все ж…​

Мінерва Макґонеґел, +1 бал.

Гаррі вклонився, віддав мішечок золота й додаткові одинадцять ґалеонів до рук відьми:

 — Дуже дякую, професорко. Не могли б ви завершити купівлю? Мені треба відвідати вбиральню.

Крамар знову згадав про улесливість і вказав на нішу в стіні, у якій були двері із золотою ручкою. Гаррі пішов туди й почув, як чоловік запитав своїм масним голосом:

 — Дозвольте поцікавитися, мадам Макґонеґел, хто це був? Так розумію, він зі Слизерину, мабуть, третій клас? Ще й з видатної родини, проте я не впізнав…​

Грюкання дверей вбиральні обірвало його слова. Намацавши й засунувши клямку, Гаррі схопив магічного самоочисного рушника й тремтливими руками витер мокре чоло. Його всього вкривав піт, що проступав крізь маґлівський одяг, та принаймні це приховувала мантія.

* * *

Сонце сідало, і було вже на диво пізно, коли вони знову вийшли до подвірʼя «Дірявого казана» — тихого, заповненого листям місця зустрічі алеї Діаґон чаклунської Британії та всього маґлівського світу (це була страшенно відокремлена економіка…​). Гаррі мав піти до таксофона й зателефонувати батькові, щойно опиниться з іншого боку. Непокоїтися, що його багаж вкрадуть, не було жодного сенсу. Валіза мала статус важливого магічного предмета, відповідно, більшість маґлів її навіть не помічала. Ось що можна було отримати в чаклунському світі, якщо є змога сплатити вартість уживаної машини.

 — Тут наші шляхи розходяться на деякий час, — професорка Макґонеґел зачудовано похитала головою. — Це був найдивніший день мого життя за…​ багато років. Відколи я почула, що дитина завдала поразки Відомо-Кому. Тепер я озираюся назад і думаю, чи не був то останній притомний день світу.

О, ніби це їй було на що нарікати. «Гадаєте, ваш день був химерним? Уявіть мій».

 — Ви мене дуже вразили сьогодні, — відізвався Гаррі. — Варто було хвалити вас вголос, я нагороджував вас балами подумки й усе таке.

 — Дякую, містере Поттер. Якби вас уже відсортували до гуртожитку, я б відняла так багато очок, що навіть ваші внуки програвали б кубок гуртожитків.

 — Дякую вам, професорко.

Мабуть, зарано називати її «Мінні».

Попри відсутність наукової освіти ця жінка, напевно, була найрозсудливішою з усіх дорослих, що він зустрічав. Гаррі навіть роздумував, чи не запропонувати їй друге місце в угрупованні, що його він створить для боротьби з Темним Лордом. Втім, йому вистачило мізків не бовкнути цього вголос.

«І яка назва пасувала б такому угрупованню?.. Смертежерожери?».

 — Я невдовзі побачу вас знову, коли розпочнеться навчання, — сказала професорка Макґонеґел. — І, містере Поттер, щодо вашої палички…​

 — Я знаю, про що ви попросите, — Гаррі дістав свою дорогоцінну паличку й із нападом різкого внутрішнього болю перевернув її в долоні, щоб подати руківʼям. — Беріть. Я не планував був нічого робити, нічогісінько, проте не хочу, щоб вас мучили кошмари, як я підриваю свій будинок.

Професорка Макґонеґел рвучко захитала головою:

 — О ні, містере Поттер! Так не робиться. Я лише хотіла попередити, щоб ви не користувалися своєю паличкою вдома, адже Міністерство може виявляти неповнолітнє чаклунство, а воно заборонене без нагляду.

 — А-а. Звучить як дуже розумне правило. Радий дізнатися, що в чаклунському світі ставляться до такого серйозно.

Професорка Макґонеґел пильно роздивилася його:

 — Ви справді так вважаєте.

 — Так, — відповів Гаррі. — Я це розумію. Магія небезпечна, і правила існують недарма. Деякі інші речі також небезпечні. Це я також розумію. Не забувайте, я не дурень.

 — Навряд чи я колись про це забуду. Дякую, Гаррі, мені тепер легше довіряти вам щодо певних справ. Наразі, до побачення.

Гаррі розвернувся, щоб піти до «Дірявого казана» й назовні — до маґлівського світу. Уже взявшись за ручку дверей, він почув останні тихі слова позад себе:

 — Герміона Ґрейнджер.

 — Що? — здивувався Гаррі, досі тримаючи руку на дверях.

 — Знайдіть першокласницю на імʼя Герміона Ґрейнджер у потязі до Гоґвортсу.

 — Хто вона?

Відповіді не було, а коли Гаррі озирнувся, професорка Макґонеґел вже зникла.

* * *

Наслідки:

Директор Албус Дамблдор нахилився вперед, обпершись на свій стіл. Його мерехтливі очі розглядали Мінерву.

 — Отже, дорогенька, як тобі Гаррі?

Мінерва розкрила рота. Потім закрила. Потім знову відкрила. Жодного слова не пролунало.

 — Зрозуміло, — похмуро сказав Албус. — Дякую за звіт, Мінерво. Можеш іти.

Розділ 7. Взаємний обмін

Овва. Речник літературного агента Ролінґ сказав, що Ролінґ не проти існування фанфіків, доки ніхто не вимагає за них плату й доки всім зрозуміло, що оригінальні права належать їй? Це так мило з її боку. Отже, дякую вам, ДжКР, і нехай прийде царство твоє.

* * *

Я відчуваю бажання оголосити, що певні частини цього розділу не мають на меті знущання. Не те щоб я мав зуба на когось — розповідь просто пишеться сама, а коли починаєш кидати ковадла на персонажа, то вже важко зупинитися.

Декілька рецензентів питало, чи є наука в цьому творі справжньою, а чи вигаданою. Так, вона справжня. Якщо ви подивитеся в мій профіль, то побачите посилання на один науковий сайт, де зможете навчитися взагалі всього, що знає Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, і навіть більше (мабуть, йдеться про https://wiki.lesswrong.com/wiki/Sequences. — Прим. перекладача).

Дуже дякую всім рецензентам (особливо Darkandus на Viridian Dreams за коментар, що навіяв на диво сильне натхнення: «Легені й чай не створені для взаємодії»).

* * *

 — Твій тато майже так само класний, як мій.

* * *

Губи Петунії Еванс-Веррес тремтіли, а очі повнилися слізьми, коли Гаррі обійняв її за стан на дев’ятій платформі вокзалу Кінґс-Крос.

 — Ти точно не хочеш, щоб я пішла з тобою, Гаррі?

Гаррі поглянув на батька, Майкла Верреса-Еванса, всього такого стереотипно непохитного-проте-поважного, а потім знову на матір, що здавалася доволі…​ розклеєною.

 — Мамо, я знаю, що ти не надто полюбляєш чаклунський світ. Ти не мусиш зі мною йти. Чесно.

 — Гаррі, — Петунія здригнулася, — тобі не слід перейматися через мене. Я твоя матір, і якщо тобі потрібно, щоб хтось…​

 — Мамо, я буду сам у Гоґвортсі протягом місяців і місяців. Якщо мені не до снаги самостійно впоратися із залізничною платформою, то краще дізнатися про це якомога раніше, щоб ми могли все скасувати, — він стишив голос до шепоту. — До того ж там усі мене люблять. Якщо в мене виникнуть якісь проблеми, вистачить просто зняти це з голови, — Гаррі вказав на спортивну повʼязку, що прикривала його шрам, — і мені нададуть набагато більше допомоги, ніж я зможу прийняти.

 — О, Гаррі! — прошепотіла Петунія й опустилася на коліна, щосили його обійнявши. Цього разу їхні обличчя були на одному рівні, вони торкалися одне одного щоками. Гаррі відчував її нерівне дихання й почув, як вона не втримала приглушеного схлипування. — О, Гаррі, я дуже тебе люблю, завжди памʼятай про це.

«Наче вона боїться, що ніколи більше мене не побачить», — спало Гаррі на думку. Він знав, що його припущення було правильним, проте не розумів, чому мама так тривожиться. Тому висловив здогад:

 — Мамо, ти ж розумієш, що я не перетворюся на твою сестру лише тому, що вивчатиму магію, чи не так? Я начаклую все, що ти попросиш, — якщо зможу, звісно. Або якщо захочеш, щоб я не користувався магією вдома, то не буду. Обіцяю, що не дам магії стати між нами…​

Міцні обійми обірвали його слова.

 — У тебе добре серце, — прошепотіла мати в його вухо. — Дуже добре серце, синку.

Гаррі раптово забракло повітря.

Мати відпустила його й підвелася. Вона дістала із сумочки хустинку й тремтливою рукою промокну́ла макіяж, що тік навколо її очей.

Про те, щоб батько супроводжував його до магічної частини станції Кінґс-Крос, не могло бути й мови. Він мав проблеми навіть із тим, щоб прямо подивитися на Гарріну валізу. Якщо магія — це щось спадкове, то Майклові Верресу-Евансу не дісталося ані крихти.

Тож натомість він тільки прочистив горло:

 — Хай щастить у школі, Гаррі. Як гадаєш, я купив тобі достатньо книжок?

Гаррі пояснив був батькові, що це, на його думку, може стати нагодою зробити щось по-справжньому революційне й важливе. На що професор Веррес-Еванс кивнув і змістив свій надзвичайно завантажений розклад на цілі два дні, щоб здійснити Найбільший в історії набіг на книгарні зі вживаними книжками, що охопив чотири міста й завершився появою наукової бібліотеки в тридцяти коробках, які тепер розмістилися на підвальному рівні валізи Гаррі. Більшість примірників можна було придбати за фунт чи два, проте декотрі з них, безсумнівно, ні, як-от найновіший «Довідник з хімії та фізики» чи всі томи «Британської енциклопедії» 1972 року. Батько намагався був завадити Гаррі розгледіти суми на касових апаратах, але той розумів, що все це коштувало щонайменше тисячу фунтів. Він обіцяв був татові, що розрахується з ним, щойно зʼясує, як обміняти чаклунське золото на маґлівські гроші, але почув на це пораду піти до дідька.

Тож коли батько запитав: «Як гадаєш, я купив тобі достатньо книжок?», було очевидно, яку відповідь він хоче почути. Гаррі чомусь охрип.

 — Книжок достатньо не буває, — прорік він девіз родини Верресів, а тато присів поруч і швидко й міцно його обійняв. — Проте ти, безперечно, спробував, — йому знову забракло повітря. — Це була дуже, дуже, дуже вдала спроба.

 — Отже…​ — тато випростався. — А ти бачиш платформу девʼять і три чверті?

Вокзал Кінґс-Крос був величезним і жвавим, стіни й підлогу було вимощено звичайною забрудненою плиткою. Його наповнювали звичайні люди, що сновигали у своїх звичайних справах, вели звичайні розмови, і все це створювало дуже-дуже гучний звичайний гамір. Вокзал Кінґс-Крос мав девʼяту платформу (на якій вони стояли) і десяту (зовсім поблизу), проте між девʼятою та десятою платформами не було нічого, крім тонкої перегородки, що не подавала багато надій. Яскраве світло зі скляного даху наочно демонструвало повну відсутність бодай якоїсь платформи девʼять і три чверті.

Гаррі роздивлявся навколо, доки не заболіли очі, повторюючи подумки: «Ну ж бо, зір мага, ну ж бо, зір мага», проте нічогісінько не зʼявилося. Він подумав дістати паличку й помахати нею, проте професорка Макґонеґел попереджала проти використання магії. Крім того, якщо знову виникне злива різнобарвних іскор, його можуть заарештувати за запуск феєрверків у приміщенні вокзалу. І це якщо припустити, що паличка не вирішить утнути щось інше — наприклад, підірвати весь Кінґс-Крос. Гаррі лише поверхово прогортав шкільні підручники (хоча навіть це ознайомлення було вкрай химерним), намагаючись якнайшвидше визначити, які саме наукові книжки купувати протягом наступних сорока восьми годин.

Ну, в нього залишалася — Гаррі поглянув на годинник — ціла година, щоб зорієнтуватися, адже йому треба бути в потязі об одинадцятій. Можливо, це щось на зразок IQ-тесту, щоб дурні діти не ставали чарівниками (а кількість додаткового часу, який ти собі виділив, свідчила про відповідальність, що є другим найважливішим фактором для досягнення успіху в навчанні).

 — Я дам собі раду, — запевнив Гаррі батьків, що досі чекали. — Це, мабуть, якесь випробування.

 — Гм…​ — насупився тато. — Може пошукаєш на землі ланцюжок із багатьох слідів, що ведуть у якомусь безґлуздому напрямку…​

 — Тату! — обурився Гаррі. — Припини! Я ще навіть не спробував розібратися самостійно!

Що найгірше, порада була напрочуд слушною.

 — Пробач, — вибачився батько.

 — Ох…​ — втрутилася мати. — Сумніваюся, що вони чинять так із учнями, вам не здається? Ти впевнений, що професорка Макґонеґел нічого про це не згадувала?

 — Може, її щось відволікло, — бовкнув Гаррі, не подумавши.

 — Гаррі! — однаковісінько прошипіли тато й мама. — Що ти накоїв?

 — Я, ем…​ — Гаррі ковтнув слину. — Слухайте, ми не маємо зараз на це часу…​

 — Гаррі!

 — Я серйозно! Ми не маємо зараз на це часу! Адже це справді довга історія, а мені треба зʼясувати, як потрапити до школи!

Мати затулила обличчя рукою:

 — Наскільки все погано?

 — Е-е…​

«Я не можу про це говорити, це питання національної безпеки».

 — …​Десь наполовину так жахливо, як Випадок із науковим проєктом?

 — Гаррі!

 — Я, е-е…​ О, дивіться, там якісь люди із совою, піду запитаю в них, як пройти на платформу! — і Гаррі побіг від своїх батьків до вогненно-рудої родини, валіза самостійно поплазувала слідом.

Пухкенька жіночка роздивлялася його, доки він наближався.

 — Вітаю, любий. Вперше до Гоґвортсу? Рон також новенький, — вона пильно поглянула на нього. — Гаррі Поттер?

Четверо хлопців, руда дівчинка, сова — усі розвернулися й завмерли на місці.

 — Та як же так! — скипів Гаррі. Він планував був називатися Гаррі Верресом, принаймні доки не потрапить до Гоґвортсу. — Я ж купив спортивну повʼязку й усе таке! Звідки ви дізналися, хто я такий?

 — Так, — професор Веррес-Еванс широкими пружними кроками підійшов з-за Гаррі. — Звідки ви дізналися, хто він такий?

У його голосі чулася певна настороженість.

 — Ми бачили тебе в газетах, — пояснив один із двох ідентичних близнюків.

 — ГАРРІ!

 — Тату! Все не так! Це через те, що я переміг Темного Лорда Відомо-Кого, коли мені був один рік!

 — ЩО?

 — Мама може пояснити.

 — ЩО?

 — Ох…​ Майкле, любий, є деякі речі, якими я вирішила не турбувати тебе дотепер…​

 — Перепрошую, — звернувся Гаррі до рудоволосої родини, всі члени якої витріщалися на нього, — проте мені б надзвичайно допомогло, якби ви підказали спосіб потрапити на платформу девʼять і три чверті прямо зараз.

 — А-а, — озвалася жінка. Вона підняла руку й вказала на стіну між платформами: — Просто йди до перегородки між девʼятою та десятою платформами. Не зупиняйся й не бійся, що наскочиш на неї, це дуже важливо. Якщо переживаєш, то найкраще взяти й побігти.

 — І в жодному разі не думай про слона.

 — Джордже! Не зважай, Гаррі, любий, немає жодної причини не думати про слона.

 — Мамо, я Фред, а не Джордж…​

 — Дякую! — сказав Гаррі й одразу побіг до перегородки…​

«Хвилиночку, це не спрацює, якщо я не повірю?».

Ось у такі миті Гаррі ненавидів свій розум за те, що той працює досить швидко, щоб усвідомити доречність обґрунтованих сумнівів у такій ситуації. Тобто якби він рушив із місця з думкою, що пройде крізь перегородку, то все було б гаразд. Тільки от тепер Гаррі хвилювався, чи достатньо він вірить, що пройде крізь неї. А це означало, що він і справді хвилювався, чи не вдариться…​

 — Гаррі! Повернись-но сюди, я чекаю на пояснення!

Це був тато.

Гаррі заплющив очі, ігноруючи все, що знав про виправдану впевненість, і просто спробував дуже сильно повірити, що він пройде крізь перегородку, і…​

Звуки навколо змінилися.

Гаррі розплющив очі й різко зупинився, почуваючись, наче дещо забруднився, свідомо змусивши себе повірити в щось. Він стояв просто неба на світлій платформі поруч із єдиним величезним потягом — чотирнадцять довгих вагонів завершувалися масивним паротягом із яскраво-червоного металу, а високий димар сповіщав про смерть чистого повітря. Тут уже було трохи людно (хоча Гаррі прибув на цілу годину раніше); десятки дітей із батьками метушилися навколо лавок, столів і різноманітних вуличних торговців та їхніх яток.

Без жодного сумніву, цього всього на вокзалі Кінґс-Крос не існувало, а місця, щоб приховати це все, там не вистачило б.

«Гаразд, отже, є три можливості: (а) я просто телепортувався в якесь геть інше місце; (б) вони без проблем вміють згортати простір; (в) їм просто начхати на всі правила».

Гаррі почув позад себе шамотіння, обернувся й побачив, що його валіза таки дріботіла за ним на своїх маленьких кігтистих мацаках. Очевидно, що з чарівних причин його багаж також спромігся повірити досить сильно, щоб пройти крізь перегородку. Власне, це злегка непокоїло, якщо замислитися.

За мить наймолодший рудий хлопець вибіг із залізної арки (залізної арки?). Він тягнув за собою валізу на мотузці й ледь не зіткнувся з Гаррі. Почуваючись дурнем через те, що залишився на місці, Гаррі швидко зарухався геть від місця прибуття, а рудий хлопець пішов за ним, сильно смикаючи валізу за мотузку, щоб не відставати. Ще за мить з арки вилетіла біла сова й присіла хлопцеві на плече.

 — Трясця, — сказав рудий хлопець, — ти справді Гаррі Поттер?

«Та скільки можна».

 — Я не маю логічного методу знати напевно. Батьки виховали мене в переконанні, що моє імʼя — Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, і багато людей стверджує, що я схожий на моїх батьків. Маю на увазі моїх інших батьків. Однак, наскільки мені відомо, — Гаррі спохмурнів, збагнувши це, — цілком можливо, що існують закляття, які видозмінюють зовнішність дитини на потрібну…​

 — Е-е…​ Що, друже?

«Цей не йде до Рейвенклову, як я розумію».

 — Так, я Гаррі Поттер.

 — Мене звуть Рон Візлі, — високий худий ластатий хлопець із довгим носом простягнув руку, яку Гаррі ввічливо потиснув, доки вони йшли. Сова привіталася з Гаррі напрочуд виваженим і чемним уханням (яке більше скидалося на звук і-іг, що здивувало його).

Саме тоді Гаррі усвідомив наближення неминучої катастрофи.

 — Секундочку, — кинув він Ронові.

Гаррі висунув одну з шухляд валізи — ту, в якій, якщо він правильно памʼятав, мав бути (і був) його теплий одяг. Знайшов найлегший зі своїх шарфів під зимовим пальтом, зняв повʼязку, якомога швидше розгорнув шалик і обвинув ним обличчя. Було трохи спекотно, особливо якщо зважити на літню пору, проте жити можна.

Гаррі заcунув шухляду, потягнув на себе іншу, дістав чорну чаклунську мантію та натягнув її через голову, адже тепер він був поза територією маґлів.

 — Ось так, — це пролунало трохи приглушено через шарф на Гарріному обличчі. Він обернувся до Рона: — Ну, який я маю вигляд? Дурнуватий, знаю, проте чи можна в мені розпізнати Гаррі Поттера?

 — Е-е, — Рон закрив рота, що перед тим був відкритим. — Не думаю, Гаррі.

 — Дуже добре. Втім, щоб усе це не втратило сенс, ти відтепер звертатимешся до мене, — Веррес навряд чи спрацює, — містер Спу.

 — Гаразд, Гаррі, — невпевнено погодився Рон.

«У цьому хлопцеві Сили не спостерігаю я».

 — Називай. Мене. Містер. Спу.

 — Гаразд, містере Спу…​ — Рон затнувся. — Не можу, я почуваюся через це дурнем.

«Це не просто почуття».

 — Добре. Сам вибери імʼя.

 — Містер Гармата, — одразу випалив Рон. — На честь «Гармат із Чадлі».

 — А-а…​ — Гаррі знав, що страшенно пошкодує про це питання. — Хто чи що таке ці «Гармати з Чадлі»?

 — Хто такі «Гармати з Чадлі»? Усього лише найдивовижніша команда за всю історію квідичу! Так, вони посіли останнє місце в лізі останнього року, проте…​

 — Що таке квідич?

Це питання також виявилося помилкою.

 — Отже, дозволь прояснити, — вставив Гаррі, коли здалося, що пояснення Рона (а також відповідне жестикулювання) почали вщухати. — Той, хто зловить снича, здобуває сто пʼятдесят очок?

 — Ага…​

 — Скільки десятиочкових мʼячів зазвичай забиває команда, не враховуючи снича?

 — Гм, мабуть, пʼятнадцять-двадцять у професійних матчах…​

 — Це просто неправильно. Це порушує всі можливі закони створення ігор. Слухай, решта гри нібито має сенс — маю на увазі для спорту. Та якщо по-простому, то ти говориш, що спійманий снич перекреслює майже всі нормально здобуті очки. Двоє ловців літають собі нагорі, полюють на снич і зазвичай не взаємодіють із кимось ще; хто помітить його першим, залежить здебільшого від удачі…​

 — Це не удача! — запротестував Рон. — Ти маєш рухати очима в правильний спосіб…​

 — Це неінтерактивно. Немає жодної взаємодії з іншими гравцями, та й кому цікаво дивитися, як хтось неймовірно вправно рухає очима? І потім, хай котрий ловець кинеться за сничем і вхопить його, однаково вся праця решти команди сходить нанівець. Це ніби хтось узяв справжню гру й втулив туди безґлузду додаткову позицію, щоб зробити когось найважливішим гравцем без необхідности справді брати участь чи второплювати, у чім тут річ. Хто був першим ловцем? Дурнуватий син короля, що хотів грати у квідич, але не міг збагнути правил?

Власне, коли вже Гаррі подумав про це, то гіпотеза здалася на диво резонною. Посадіть його на мітлу й звеліть ловити блискучу штучку…​

 — Якщо тобі не подобається квідич, — набурмосився Рон, — не обов’язково з нього знущатися!

 — Якщо не можеш критикувати, то не можеш оптимізувати. Я пропоную спосіб поліпшити гру. Він дуже простий. Треба позбутися снича.

 — Ніхто не змінить гру лише тому, що ти так сказав!

 — Я Хлопчик-Що-Вижив, знаєш. Люди дослу́хаються до мене. І, можливо, якщо я переконаю їх змінити гру в Гоґвортсі, нововведення пошириться.

 — Але, — на обличчі Рона запанував цілковитий жах, — але ж якщо позбутися снича, то як знати, коли закінчується гра?

 — Купіть. Годинника. Так буде значно чесніше, ніж коли один матч закінчується за десять хвилин, а інший триває годинами. Та й розклад стане куди передбачуванішим для глядачів, — Гаррі зітхнув. — Ой, та годі вже метати іскри з очей. Найімовірніше, я не марнуватиму часу, щоб знищити цю жалюгідну подобу національного спорту й сотворити його наново за образом своїм як щось краще й розумніше. Існують набагато, набагато, набагато важливіші речі, варті моєї уваги, — Гаррі замислився. — З другого боку, щоб написати девʼяносто пʼять тез Безсничевої Реформації та прибити їх до дверей церкви не знадобиться багато часу…​

 — Поттере, — тягуче пролунав голос молодого хлопця, — що це в тебе на голові й що це стоїть біля тебе?

Жах на лиці Рона змінився виразом щирої ненависти:

 — Ти!

Гаррі повернув голову. Саме так, Драко Мелфой. Він, може, й мусив одягнути стандартну шкільну мантію, проте відігрався на валізі, що була принаймні такою ж магічною, як і в Гаррі, але значно елегантнішою, оздобленою сріблом і смарагдами, а також прикрашеною, як здогадався Гаррі, родинним гербом Мелфоїв: красивою ікластою змією над двома перехрещеними паличками зі слонової кістки.

 — Драко! — вигукнув Гаррі. — Ем, чи Мелфою, якщо тобі так більше подобається, хоча мені це більше нагадує про Луціуса. Радий, що в тебе все гаразд після, гм, нашої попередньої зустрічі. Це Рон Візлі. А я намагаюся зберігати інкогніто, тому називай мене, гм, — Гаррі подивився на свою мантію, — містер Блек.

 — Гаррі! — прошипів Рон. — Ти не можеш взяти це імʼя!

Гаррі кліпнув:

 — Чому ні? — воно звучало приємно темно, наче міжнародна людина-загадка.

 — Я б сказав, що це гарне імʼя, — зауважив Драко, — проте воно належить шляхетному й найдавнішому родові Блеків. Я називатиму тебе містер Срібло.

 — Ти, відійди геть від…​ від містера Золота, — холодно кинув Рон і зробив крок уперед. — Йому не треба розмовляти з такими, як ти.

Гаррі підняв руку в спробі примирити їх.

 — Досить з мене містера Бронза, дякую за схему іменування. І, Роне, ем, — він відчайдушно намагався дібрати прийнятні слова. — Я радий, що ти так…​ захоплено мене захищаєш, та я не те щоб проти розмовляти з Драко…​

Видавалося, це стало останньою краплею для Рона. Він обернувся до Гаррі з обуренням, що палало в очах:

 — Що? Ти хоч знаєш, хто це такий?

 — Так, Роне. Якщо ти пригадуєш, то я назвав його «Драко» і він не мав відрекомендовуватися.

Драко гигикнув. Його очі засяяли, коли він помітив білу сову на плечі Рона.

 — О, а це що? — дошкульно протягнув він. — Де ж відомий пацюк родини Візлі?

 — Похований на подвірʼї, — холодно відповів Рон.

 — Оу, як сумно. Пот…​ Ем, містере Бронз, варто згадати, що родина Візлів має, як широко визнано, найкращу у світі історію про домашніх тварин. Не хочеш розказати, Візлі?

Рон скривився:

 — Ти б не вважав це смішним, якби таке спіткало твою родину!

 — О, — промуркотів Драко, — проте Мелфоїв таке ніколи б не спіткало.

Руки Рона стиснулися в кулаки…​

 — Годі, — втрутився Гаррі, намагаючись надати своєму голосові якомога більше спокійного авторитету. Було очевидно: хай про що тут мова, рудому хлопчикові ці спогади завдавали болю. — Якщо Рон не хоче розмовляти про це, то він не має розмовляти про це, і я прошу тебе не розмовляти про це також.

Драко здивовано подивився на Гаррі, а Рон кивнув:

 — Правильно, Гаррі! Тобто, містере Бронз! Бачиш, що він за людина? Тепер скажи йому, хай забирається!

Гаррі подумки долічив до десяти, що в його разі було дуже швидко: «12345678910»; дивна звичка, що залишилася ще з пʼяти років, коли мама вперше порадила була йому так зробити. Гаррі дійшов тоді висновку, що якщо він полічить якнайшвидше, то це не зменшить ефективности методу.

 — Я не збираюся казати йому забиратися, — спокійно ухвалив Гаррі. — Я залюбки спілкуватимусь із ним, якщо він цього захоче.

 — Що ж, я не збираюся вештатися з тим, хто вештається з Драко Мелфоєм, — холодно виголосив Рон.

 — Це тобі вирішувати, — Гаррі знизав плечима. — Я не збираюся дозволяти комусь вказувати мені, з ким можна вештатися, а з ким ні.

Подумки він повторював: «Будь ласка, іди геть, будь ласка, іди геть…​».

На обличчі Рона залишився лише подив, ніби він справді очікував, що його фраза спрацює. Він розвернувся, смикнув за мотузку від своєї валізи й помчав далі платформою.

 — Якщо він тобі не подобається, — поцікавився Драко, — чому ти просто не пішов собі?

 — Ем…​ Його мати допомогла мені розібратися, як дістатися цієї платформи з вокзалу Кінґс-Крос, тому мені було складно сказати йому відчепитися. І не те щоб я ненавидів цього Рона, я просто, просто…​ — Гаррі не міг дібрати слів.

 — Не бачиш сенсу в його існуванні? — запропонував Драко.

 — Щось таке.

 — У будь-якому разі, Поттере…​ Якщо тебе справді виховали маґли…​ — Драко зробив павзу, ніби чекав на заперечення від Гаррі, проте той мовчав, — то ти можеш не знати, що таке бути знаменитим. Люди хочуть забрати весь наш час. Ти мусиш навчитися відмовляти.

Гаррі кивнув із зумисно зосередженим обличчям:

 — Скидається на добру пораду.

 — Якщо ти стараєшся бути ввічливим, то зрештою просто витрачаєш більшість часу на найнавʼязливіших. Виріши, з ким ти хочеш проводити час, і зроби так, щоб решта пішла собі. Ти новенький тут, Поттере, отже, всі складатимуть думку про тебе на основі того, з ким тебе побачать. А ти не хочеш, щоб тебе бачили з кимось на кшталт Рона Візлі.

Гаррі знову кивнув:

 — Якщо не заперечуєш, ти не міг би пояснити, як ти мене впізнав?

 — Містере Бронз, — протягнув Драко, — не забувай, я вже зустрічав тебе. Я побачив, як хтось ходить із закутаною шарфом головою, роблячи із себе посміховисько. Отже, я висловив здогад.

Гаррі схилив голову, сприйнявши це за комплімент:

 — Мені страшенно прикро щодо цього. Маю на увазі нашу першу зустріч. Я не хотів осоромити тебе перед Луціусом.

Драко відмахнувся й дивно подивився на Гаррі.

 — Мені лише прикро, що батько не зайшов під час твоїх лестощів мені…​ — Драко розсміявся. — Але дякую тобі за те, що ти сказав батькові. Якби не це, мені було б набагато складніше все пояснити.

 — І тобі спасибі, — Гаррі ще більше схилив голову, — що вернув послугу, наплівши все те професорці Макґонеґел.

 — Будь ласка. Хоча, напевно, одна з помічниць поділилася таємницею з найближчою подругою, адже батько каже, що вже ширяться дивні чутки, ніби ми побилися чи щось таке.

 — Йой, — Гаррі здригнувся, — мені справді шкода…​

 — Та ні, ми до такого звикли. Лише Мерлінові відомо, скільки вже чуток існує про родину Мелфоїв.

Гаррі кивнув:

 — Радий чути, що ти не вскочив у халепу.

 — Батько має, ем, витончене почуття гумору, — Драко самовдоволено посміхнувся, — проте розуміє, що таке заводити друзів. Розуміє дуже добре. Протягом останнього місяця він змушував мене щовечора перед сном повторювати: «Я заведу друзів у Гоґвортсі». Коли я йому все розʼяснив, він побачив, що саме це я мав на меті, і купив мені морозива.

Гаррі роззявив рота:

 — Ти викрутив це так, що отримав морозиво?

Драко кивнув. Він був до щирця самовдоволеним, як і слід після такого подвигу:

 — Ну, батько, звісно, знав, що я роблю, проте саме він мене цього навчив. Якщо я правильно під час цього шкірюся, то це стає частиною особливого звʼязку між батьком і сином. Тоді він має купити мені морозива, інакше я вдам сумне обличчя, ніби гадаю, що розчарував його.

Гаррі замислено зиркнув на Драко, відчуваючи присутність іншого майстра:

 — Ти мав заняття з маніпулювання людьми?

 — Авжеж, — гордовито відповів Драко. — Я ж Мелфой. Батько найняв мені репетиторів.

 — Ого, — вихопилося в Гаррі. Прочитана книжка Роберта Чалдині «Вплив: наука й практика» навряд чи могла дорівнятися до такої підготовки (хоча книжка однаково була неймовірною). — Твій тато майже так само класний, як і мій.

 — О? — Дракові брови пихато злетіли. — І що ж робить твій батько?

 — Він купує мені книжки.

Драко обміркував це:

 — Якось не вражає.

 — Це треба бачити. Хай там як, радий чути, що в тебе все гаразд. Луціус на тебе так дивився. Я гадав, що він тебе р-розіпне.

 — Мій батько справді любить мене, — непохитно заявив Драко. — Він ніколи б такого не зробив.

 — Ем…​ — Гаррі згадав біловолосу елегантну постать у чорній мантії, що увірвалася до крамниці мадам Малкін, тримаючи розкішного смертоносного ціпка зі срібним руківʼям. Йому було вкрай складно уявити цю людину в ролі люблячого тата. — Не зрозумій мене неправильно, проте звідки ти це знаєш?

 — Га? — вочевидь, Драко не звик турбувати себе такими питаннями.

 — Я ставлю фундаментальне питання раціональности: чому ти віриш у те, у що віриш? Що, ти гадаєш, ти знаєш і звідки, ти гадаєш, ти це знаєш? Чому ти впевнений, що заради влади Луціус не пожертвує тобою так само, як і всім іншим?

Драко просвердлив Гаррі ще одним дивним поглядом:

 — А що тобі відомо про батька?

 — Гм…​ Член Чарверсуду, член Ради опікунів Гоґвортсу, запаморочливо заможний, має увагу міністра Фаджа, має прихильність міністра Фаджа, імовірно, має якісь вкрай сороміцькі світлини міністра Фаджа. Нині, коли Темного Лорда вже немає, — найвідоміший поборник чистоти крови. Колишній смертежер, на якому виявили Чорну мітку, проте відкараскався запевняннями, буцімто він перебував під закляттям «Імперіус» — що сміховинно неправдоподібно, майже ніхто не йме цьому віри…​ Зло з великої літери «З», природжений убивця…​ Мабуть, це все.

Очі Драко звузилися до щілинок:

 — Це Макґонеґел тобі наговорила, чи не так?

 — Ні, вона відмовилася вимовити бодай слово про Луціуса навпісля, крім того, що мені слід триматися від нього якомога далі. Тож під час Випадку в крамниці зіллєваріння, доки професорка Макґонеґел кричала на крамаря й намагалася все владнати, я схопив одного з покупців і розпитав його про Луціуса.

Очі Драко знову розширилися:

 — Ти справді так вчинив?

Гаррі здивовано подивився на Драко:

 — Якщо я збрехав першого разу, не відкрию я ж тобі правди лише тому, що ти запитав двічі.

Драко знадобився деякий час, щоб осягнути це:

 — Ти просто приречений потрапити до Слизерину.

 — Я просто приречений потрапити до Рейвенклову, красно дякую. Мені потрібна влада лише для того, щоб отримувати книжки.

 — Ага, звісно, — Драко гигикнув. — Хай там як…​ Відповідь на твоє питання…​ — він глибоко вдихнув і посерйознішав. — Батько якось пропустив голосування Чарверсуду заради мене. Я впав із мітли й зламав декілька ребер. Дуже боліло. Раніше мені ніколи так не боліло, я думав, що помираю. Отже, батько пропустив одне надзвичайно важливе голосування, бо сидів біля мого ліжка в лікарні Святого Мунґо, тримаючи мене за руку й обіцяючи, що все буде гаразд.

Гаррі так зніяковів, що відвів очі, проте, доклавши зусиль, змусив себе знову подивитися на Драко:

 — Чому ти таке розповідаєш? Це здається якимось…​ особистим…​

 — Один із моїх репетиторів якось сказав, — Драко прибрав поважного вигляду, — що люди стають близькими друзями, коли дізнаються особисті речі одне про одного, а більшість не має близьких друзів саме тому, що надто соромиться ділитися чимось по-справжньому важливим, — він запрошувально розгорнув долоні. — Твоя черга?

Гаррі зауважив: знання того, що цей сповнений надії вираз обличчя Драко є, найімовірніше, результатом місяців тренувань, не зменшувало його ефективности. Власне, ефективність все ж таки зменшувало, проте, на жаль, не зводило її нанівець. Те ж саме стосувалося талановитого використання тиску правила взаємного обміну за добровільний подарунок — техніки, що про неї Гаррі читав у своїх книжках із соціальної психології (один із дослідів виявив, що безумовний подарунок вартістю пʼять доларів удвічі ефективніше допомагав залучити людей до опитування, ніж обіцянка подарунку вартістю пʼятдесят доларів). Драко добровільно поділився з ним дечим особистим і тепер очікував, що Гаррі вчинить так само у відповідь…​ І проблема в тому, що той почувався зобов’язаним віддячити. Відмова, він був упевненим, призведе до виразу сумного розчарування на обличчі Драко, можливо, навіть із невеличкою домішкою зневаги, щоб зазначити, що Гаррі втратив декілька балів.

 — Драко, просто щоб ти знав. Я чудово розумію, що ти зараз робиш. Мої книжки називають це правилом взаємного обміну. Вони пояснюють, що просто дати людині два серпики, намагаючись змусити її зробити те, що тобі потрібно, вдвічі ефективніше, ніж пообіцяти двадцять серпиків…​ — його голос затих.

 — Це не якийсь трюк, Гаррі, — Драко здавався сумним і розчарованим. — Саме так і стають друзями.

Гаррі підняв руку:

 — Я не стверджував, що не збираюся відповідати. Мені просто потрібен деякий час, щоб вибрати щось особисте, проте так само безпечне. Скажімо…​ Я хотів би, щоб ти зрозумів: мене не можна квапити, — павза на самоаналіз може суттєво допомогти розвіяти ефект багатьох методик поступливости, якщо вміти їх розпізнавати.

 — Гаразд, — погодився Драко. — Я зачекаю, доки ти щось не вибереш. О, і, будь ласка, зніми цей шалик, доки розповідатимеш.

«Просто, але ефективно».

Гаррі не міг не помітити, якими незграбними, недоладними, позбавленими грації були його спроби чинити опір впливові / не втратити обличчя / похизуватися супроти Драко.

«Мені потрібні ці репетитори».

 — Ну що ж, — почав Гаррі по деякому часі. — Я вибрав, — він роззирнувся довкола, а потім розмотав шарф, відкривши все обличчя, крім шраму. — Ем…​ Видається, ти справді можеш покластися на свого батька. Тобто…​ Якщо ти розмовлятимеш із ним серйозно, то він завжди слухатиме й сприйматиме тебе серйозно.

Драко кивнув.

 — Іноді, — Гаррі ковтнув слину. Це виявилося на диво складно, але так і мало бути. — Іноді мені хочеться, щоб мій тато був таким, як твій, — він більш-менш автоматично відвів погляд від обличчя Драко, проте потім змусив себе подивитися на нього.

Потім Гаррі второпав, що в біса він щойно ляпнув, і хутко додав:

 — Не те що я б хотів, щоб мій тато був бездоганним знаряддям вбивства, як Луціус, я лише мав на увазі, щоб він сприймав мене серйозно.

 — Розумію, — Драко усміхнувся. — Отже…​ Хіба ти не відчуваєш, що тепер ми трохи наблизилися до того, щоб здружитися?

 — Ага, — Гаррі кивнув. — Насправді, так. Ем…​ Без образ, проте я знову замаскуюся, мені надзвичайно не хочеться мати справу з…​

 — Розумію.

Гаррі знову обвинув обличчя шарфом.

 — Мій батько сприймає всіх своїх друзів серйозно, — сказав Драко. — Саме тому їх у нього багато. Ти маєш зустрітися з ним.

 — Я обміркую це, — нейтрально відповів Гаррі, задумливо похитавши головою. — То ти й справді його слабке місце. Це ж треба.

Тепер Драко дуже дивно розглядав Гаррі:

 — Хочеш піти чогось випити, десь присісти?

Гаррі раптом зрозумів, що стоїть на одному місці задовго, і потягнувся, намагаючись розімʼяти спину:

 — Звісно.

На платформі ставало все більш людно, але звіддалік від червоного паротяга ще залишалася дещо тихіша місцина. Дорогою туди вони оминули ятку з лисим бородатим чоловіком, що продавав газети й комікси, а також стоси якихось неоново-зелених бляшанок.

Той саме відкинувся на стільці й пив з однієї з бляшанок, коли помітив вишуканого й елегантного Драко Мелфоя, який наближався разом із загадковим хлопцем, що мав надзвичайно дурнуватий вигляд через шарф, зав’язаний прямо на обличчі. Продавець несподівано похлинувся черговим ковтком, і неоново-зелена рідина густо змочила його бороду.

 — Перепрошую, — звернувся Гаррі, — але що це за штука така?

 — Пирсконад, — пролунало у відповідь. — Якщо його випити, то щось несподіване неминуче зчиниться й змусить тебе пролити його на себе чи на когось іншого. Проте він зачарований зникнути за декілька секунд…​

Справді, пляма на його бороді вже почала щезати.

 — Як потішно, — кинув Драко. — Дуже-дуже потішно. Ходімо, містере Бронз, знайдімо інше…​

 — Стривай, — попрохав Гаррі.

 — Та облиш! Це ж просто…​ просто дитяча забавка!

 — Ні, мені шкода, Драко, проте я мушу дослідити це. А якщо я випʼю пирсконаду й докладу всіх зусиль, щоб розмова залишалася серйозною, що тоді?

Продавець загадково всміхнувся:

 — Хтозна? Друг пройде повз у костюмі жаби? Щось неочікуване неодмінно відбудеться…​

 — Ні. Даруйте. Я просто не вірю. Це порушує моє призупинення недовіри, яким і без того чимало зловживали — на стількох рівнях, що я навіть не маю слів, щоб це описати. Це просто — це просто неможливо, щоб клятий напій змінював реальність і створював сміховинні видовиська, інакше я здаюся й лечу на Багами…​

Драко простогнав:

 — Ми що, справді збираємося це робити?

 — Ти не зобовʼязаний, проте я мушу дослідити. Мушу. Скільки?

 — Пʼять кнатів за бляшанку, — забажав продавець.

 — Пʼять кнатів? Газований напій, що змінює реальність, продається за пʼять кнатів за бляшанку?

Гаррі вхопив капшучок і звелів йому:

 — Чотири серпики, чотири кнати, — ударом долоні він припечатав монети до прилавка. — Двадцять чотири бляшанки, будь ласка.

 — Мені також одну, — зітхнув Драко й потягнувся рукою до кишені.

Гаррі рвучко захитав головою:

 — Ні, дозволь мені, я не вважатиму це послугою: просто хочу побачити, чи на тобі теж спрацює.

Він узяв одну з тих бляшанок, що їх чоловік уже поставив на прилавок, кинув її Драко й узявся годувати капшучок, що стиха відригував після кожної поглинутої розширюваним горлечком здобичі. Це не дуже допомагало відновити віру в те, що колись йому вдасться знайти розумне пояснення всьому, що коїться.

Двадцять дві відрижки — і Гаррі тримав останню з придбаних бляшанок у руці, а Драко дивився на нього в очікуванні. Вони вдвох одночасно потягли за кільця.

Гаррі відкотив свій шалик, щоб не заважав, вони позакидали голови й випили пирсконаду. Якимось дивом він навіть на смак був яскраво-зеленим — сильногазованим і лаймовішим за лайм. Поза цим нічого не змінилося.

Гаррі подивився на продавця, що доброзичливо спостерігав за ними.

«Гаразд, якщо цей добродій щойно скористався звичайним збігом, щоб продати мені двадцять чотири бляшанки з нічим, то я поаплодую йому за винахідливу заповзятливість. А тоді вбʼю».

 — Не обовʼязково щось трапиться відразу, — запевнив той. — Та гарантовано хоча б раз на бляшанку, інакше поверну гроші.

Гаррі зробив ще один довгий ковток.

І знову нічого.

«Може, варто просто вихлебтати все якомога швидше…​ І сподіватися, що мій шлунок не вибухне від усього цього діоксиду вуглецю та що я не зригну, доки питиму…​».

Ні, він міг трохи почекати. Але, якщо чесно, Гаррі не розумів, як саме це спрацює. Не можна підійти до когось і заявити: «Зараз я тебе здивую». Чи: «А зараз я розповім тобі найкумеднішу частину жарту, буде дуже смішно». Це ж руйнує ефект несподіванки. Гаррі був настільки ментально готовим, що навіть якби Луціус Мелфой зʼявився біля них у костюмі балерини, це не змусило б його по-справжньому похлинутися. Це ж яку пришелепкувату витівку мав видати всесвіт тепер?

 — Присядьмо хоча б, — запропонував Гаррі.

Він збирався ще ковтнути напою й піти до зони відпочинку віддалік, тому озирнувся й зачепився поглядом об стійку з пресою біля ятки, відведеній газеті під назвою «Базікало». Заголовок сповіщав:

ХЛОПЧИК-ЩО-ВИЖИВ

ЗАПЛІДНИВ ДРАКО МЕЛФОЯ

 — Якого!.. — скрикнув Драко, коли яскраво-зелена рідина, що порскнула з боку Гаррі, забризкала його з ніг до голови. Він розвернувся до Гаррі зі сповненими вогню очима й схопив свою бляшанку. — Ах ти ж бруднокровчий син! Подивлюся, як тобі сподобається, коли тебе обплюють! — Драко саме почав відпивати з бляшанки, коли йому в око впав заголовок.

Гаррі суто рефлекторно спробував прикрити обличчя від бризок, що саме летіли на нього. На жаль, він затулився рукою, що тримала пирсконад, і залишки зеленої рідини пролилися на його плече.

Гаррі витріщався на бляшанку у своїй долоні, хоча й далі задихався та захлинався, а зелена барва почала щезати з мантії Драко. Він поглянув на заголовок газети.

ХЛОПЧИК-ЩО-ВИЖИВ

ЗАПЛІДНИВ ДРАКО МЕЛФОЯ

 — Про-е-про-про…​ — тільки й злетіло з його губ.

Забагато заперечень конкурували між собою, ось у чім була проблема. Щоразу, як Гаррі намагався сказати: «Проте нам лише по одинадцять!», вимагало пріоритету заперечення: «Проте чоловік не може завагітніти!», а йому вже перешкоджало: «Проте між нами нічого не було, чесно!».

Гаррі знову подивився на бляшанку у своїй руці, відчуваючи сильне бажання кинутися навтьоки й волати на все горло, доки не знепритомніє від нестачі кисню. Зупинило його лише одне: він колись прочитав був, що відверта паніка є ознакою по-справжньому важливої наукової проблеми.

Він загарчав, спересердя жбурнув бляшанку до найближчого смітника й покрокував назад до ятки:

 — Один примірник «Базікала», будь ласка.

Гаррі заплатив ще чотири кнати, дістав наступну бляшанку пирсконаду з мішечка й попрямував до паркової зони разом із білявим хлопцем, що з неприхованою повагою витріщався на бляшанку.

 — Беру свої слова назад, — визнав Драко. — Це було доволі непогано.

 — Слухай, Драко, а знаєш, що я вважаю навіть кращим способом стати друзями, ніж обмін таємницями? Скоїти вбивство.

 — Один із моїх репетиторів теж так вважав, — підтакнув Драко. Він сховав руку під мантію й почухався природним, легким рухом. — Маєш когось на прикметі?

Гаррі гепнув «Базікалом» об парковий столик:

 — Того, хто вигадав цей заголовок.

Драко зітхнув:

 — Не того, а ту. Це дівчинка. Десятирічна дівчинка, уявляєш? Вона збожеволіла після смерти своєї матері, а її батько, власник газети, впевнений, що його дочка — провидиця. Тож коли він чогось не знає, то питає в Луни Лавґуд, і вірить усім її нісенітницям.

Гаррі бездумно потягнув кільце чергової бляшанки пирсконаду й зібрався пити:

 — Знущаєшся? Це навіть гірше, ніж маґлівська журналістика, а я гадав, що це фізично неможливо.

 — Ще в неї якась збочена манія щодо Мелфоїв, а її батько політично проти нас, тому друкує кожне її слово, — прогарчав Драко. — Щойно стану достатньо дорослим, я її зґвалтую.

Зелена рідина бризнула з ніздрів Гаррі й намочила шалик, що досі прикривав його ніс. Пирсконад і легені не поладнали між собою, тож Гаррі витратив наступні декілька секунд на несамовитий кашель.

Драко підозріло розглядав його:

 — Щось не так?

Саме цієї миті Гаррі раптом збагнув: (а) звуки, що долинали з решти залізничної платформи, злилися в білий шум приблизно тоді, коли Драко сховав руку під мантію; (б) під час обговорення вбивства як методу зміцнення дружби лише один зі співрозмовників гадав, що вони жартують.

«Точно. Бо він здавався такою звичайною дитиною. Він і є звичайна дитина, просто втілення очікувань щодо звичайнісінького хлопчика, чиїм люблячим татом є Дарт Вейдер».

 — Так, ну, — Гаррі кашлянув, господи, і як йому тепер відповзти від краю цієї розмовної прірви, — я просто здивувався, що ти наважився обговорювати це так відкрито. Видається, ти геть не хвилюєшся, що тебе впіймають чи щось таке.

 — Жартуєш? — Драко пирхнув. — Слово Луни Лавґуд проти мого?

Лайно лайна.

 — Тобто, як я розумію, не існує магічного детектора брехні?

«Чи тесту ДНК…​ Поки що».

Драко роззирнувся довкола. Він примружив очі:

 — Точно, ти ж нічого не знаєш. Слухай, я тобі все поясню. Маю на увазі, як усе є насправді. Нібито ти вже в Слизерині й поставив мені це питання. Проте ти маєш заприсягтися, що не розповіси нікому нічого з цього.

 — Присягаюся, — промовив Гаррі.

 — Суди вдаються до сироватки правди, але це пусте: достатньо просто забуттятнути себе перед тим, як свідчити, а потім заявити, що пам’ять опонента було зачаровано підробними спогадами. Звісно, якщо ти якийсь простак, то суд вважатиме «Забуттятус» імовірнішим за чари хибної памʼяті. Але суд має свободу дій. Якщо ж якось причетний я, то це стає посяганням на честь шляхетного роду, а справу передають до Чарверсуду, де батько має голоси. Після того як мене визнають невинним, родина Лавґудів муситиме виплатити репарації за заплямування моєї чести. Вони з самого початку знатимуть, що все обернеться саме так, тому просто поприпинають язиків.

Холод пронизував Гаррі, холод, що велів зберігати обличчя й голос спокійними.

«Примітка: повалити уряд чаклунської Британії за першої ж нагоди».

Гаррі знову кашлянув, прочищаючи горло:

 — Драко, будь ласка, будь ласка, не сприйми це неправильно, я не порушу свого слова. Втім, як ти вже згадував, я можу потрапити до Слизерину, і я справді цікавлюся для загальної інформації. Отже, що трапилося б, якби — суто теоретично — я дав свідчення, що чув твій план?

 — У такому разі, якби я був ким завгодно, але не Мелфоєм, то вскочив би в халепу, — самовдоволено відповів Драко. — Але я Мелфой…​ Батько має голоси. А потім він розчавить тебе…​ Гаразд, гадаю, це виявиться не так легко, адже ти Хлопчик-Що-Вижив, проте батькові дуже добре вдаються такі речі, — Драко спохмурнів. — Крім того, це ти почав був базікати про її вбивство. Чому ти не хвилювався, що я свідчитиму проти тебе, коли її знайдуть мертвою?

«Як, ну як мій день зійшов на такі пси?».

Язик Гаррі вже рухався швидше за його думки:

 — Це коли я гадав, що вона старша! Не знаю, як усе влаштовано тут, але в маґлівській Британії суди куди більше засмучуються через убивство дитини…​

 — Звучить розумно, — погодився Драко, досі трохи недовірливий. — Хай там як, завжди розумніше влаштувати все так, щоб аврори взагалі нічого не взнали. Якщо будемо обережними й не зробимо нічого, що не здатні виправити зцілювальні чари, то можна потім забуттятнути її й повторити все наступного тижня, — білявий хлопець захихотів дитячим дзвінким сміхом. — Лиш уяви собі, як вона розповідає, що її взяли Драко Мелфой і Хлопчик-Що-Вижив. Навіть Дамблдор їй не повірить.

«Я роздеру ці жалюгідні рештки темного середньовіччя на шматочки, менші за атоми, з яких вони складаються».

 — Власне, ти ж не проти, якщо ми відкладемо цей план? Коли я дізнався, що заголовок вигадала на рік за мене молодша дівчинка, мені спав на гадку інший спосіб помститися.

 — Га? Розповідай, — Драко відпив ще пирсконаду.

Гаррі не знав, чи працює заклинання більш ніж раз на бляшанку, проте він точно знав, що може уникнути відповідальности, тому старанно вибрав час, щоб промовити:

 — Я подумав, що колись одружуся з нею.

Драко відразливо булькнув, а з куточків його губ, ніби з поламаного радіатора машини, потекла зелена рідина:

 — Ти з ґлузду зʼїхав?

 — Навпаки, я при своєму розумі настільки, що він пече, ніби крига.

 — Твої смаки дивніші, ніж у Лестранжів, — у Драковому голосі чулася дещиця захоплення. — Я так розумію, що ти хочеш усю її собі, га?

 — Ага. Можу залишитися винним тобі послугу…​

 — Та ні, це зайве, — відмахнувся Драко.

Гаррі втупився в бляшанку у своїй руці, а в його крові гніздився холод. Чарівний, щасливий, щедрий на послуги для своїх друзів Драко не був психопатом. Так сумно й жахливо — знати людську психологію доволі добре, щоб усвідомлювати: Драко не був монстром. Існували були десятки тисяч суспільств протягом світової історії, у яких могла б відбутися така сама розмова. Ні, світ і справді був би зовсім іншим, якби тільки в злих покручів язики поверталися сказати те, що щойно сказав Драко. Ось так дуже просто й дуже по-людськи — ця поведінка ставала типовою, якщо нічого їй не перешкоджало. Драко не сприймав своїх ворогів за людей.

І в застиглому часі цієї застиглої країни подекуди, як і в часи пітьми-перед-сходом, що передували Добі Розуму, син доволі могутнього аристократа вважатиме цілковито нормальним, що він вищий за закон, принаймні коли мова про якусь простачку. На маґлівських теренах також траплялися місця, де досі панував такий лад, держави, де подібна шляхта досі існувала й досі так думала. Чи навіть більш нещадні землі, де так думала не лише шляхта. Так було в кожному місці й часі, що не розвинулися безпосередньо з Просвітництва. Лінія походження, яка, видається, не повністю охоплювала чаклунську Британію, хоча й відбувався міжкультурний обмін такими речами, як напої в бляшанках із кільцями.

«І якщо Драко не змінить своєї думки щодо бажання помсти, а я не занапащу свого життя, одружившись із бідолашною божевільною дівчиною, то я лише виграв часу, і того небагато…​».

Для однієї дівчини. Не для інших.

«Цікаво, наскільки складно було б просто скласти список усіх визначних поборників чистоти крови й убити їх».

Саме це й спробували зробити під час Французької революції, більш-менш: скласти список усіх ворогів прогресу й прибрати все, що вище від шиї. Результат виявився не дуже вдалим, наскільки памʼятав Гаррі. Мабуть, варто здути порох із деяких історичних книжок, куплених йому батьком, і зʼясувати, що пішло не так під час Французької революції та чи легко це виправити.

Він поглянув на небо, на блідий Місяць, що цього ранку виднівся в безхмарному небі.

«Отже, світ зламаний, недосконалий, божевільний, жорстокий, кривавий і темний. Хіба це новини? Ти ж завжди це знав…​».

 — Ти весь такий серйозний, — мовив Драко. — Дай вгадаю, маґлівські батьки говорили тобі, що такі речі — це погано.

Гаррі кивнув, адже не до кінця довіряв своєму голосові.

 — Ну, як стверджує батько, може, й існує чотири гуртожитки, та зрештою всі належать або до Слизерину, або до Гафелпафу. І будьмо відверті — ти аж ніяк не гафелпафець. Якщо вирішиш підпільно обʼєднатися з Мелфоями…​ З нашою владою й твоєю репутацією…​ Тобі б сходило з рук таке, що навіть мені не можна робити. Хочеш пожити так деякий час? Подивитися, як воно?

«Ну хіба не хитре мале змієня. Одинадцять років, а вже улещує свою здобич, щоб та висунулася з нірки…​».

Гаррі подумав, зважив усе й вибрав зброю:

 — Драко, може, поясниш мені всю цю ідею чистоти крови? Я ж тут новенький.

Широка усмішка розтягнула Дракове обличчя:

 — Тобі краще зустрітися з батьком і спитати його, знаєш, він наш лідер.

 — Згодиться й тридцятисекундна версія.

 — Гаразд, — відповів Драко. Він глибоко вдихнув, його голос став трохи нижчим і ритмічним: — Покоління за поколінням, поки бруднокровна пошесть множиться — наші сили слабшають. Салазар, Ґодрик, Ровіна й Гельґа своїм могуттям колись здійняли Гоґвортс, сотворили легендарні медальйон, меч, діадему й чашу, жоден чарівник цих вицвілих днів не піднісся до їхнього рівня. Ми в’янемо, усі в’янемо й перетворюємося на маґлів, адже схрещуємося з їхніми виродками й дозволяємо сквибам жити. Якщо пошесть не викорінювати, невдовзі наші чарівні палички зламаються, а мистецтво зникне, лінія Мерліна обірветься, кров Атлантиди зазнає поразки. Наші діти копирсатимуться в бруді, щоб вижити, ніби прості маґли, і темрява назавжди огорне світ, — Драко із задоволеним виглядом зробив ще один ковток із бляшанки; здається, цих аргументів йому вистачало.

 — Переконливо, — зауважив Гаррі радше стосовно описовости, ніж тлумачення. Поширена схема: гріхопадіння, потреба боронити залишки чистоти від забруднення, славетні часи лишилися в минулому, а попереду тільки занепад. На це також існував зустрічний аргумент…​ — Втім, мушу виправити тебе щодо одного факту. Твоя інформація про маґлів трохи застаріла. Ми більше не те щоб копирсаємося в бруді.

 — Що? — Драко рвучко крутнув головою. — Що ти маєш на увазі під «ми»?

 — Ми. Науковці. Лінія Френсіса Бе́кона й кров Просвітництва. Маґли весь цей час не сиділи й не оплакували відсутність паличок, нині в нас є власні сили, з магією чи без. Якщо сили покинуть вас, ми всі втратимо щось дуже цінне, адже ваша магія — це єдиний натяк на те, як всесвіт працює насправді. Та вам не доведеться копирсатися в землі. Ваші будинки будуть так само прохолодними влітку й теплими взимку, так само існуватимуть лікарі й медицина. Наука зможе підтримувати життя, якщо магія зазнає поразки. Це буде трагедія, проте не буквально кінець світу. Це так, для роздумів.

Драко відступив на декілька кроків, його обличчя демонструвало суміш страху й невіри:

 — Що ти, заради Мерліна, верзеш, Поттере?

 — Драко, я ж вислухав твою історію, хіба ти не вислухаєш моєї?

«Незграбно», — пошпетив себе Гаррі, проте Драко припинив задкувати й, схоже, почав слухати.

 — Хай там як, — промовив Гаррі, — я намагаюся сказати, що ви, вочевидь, не надто зважали на те, чим живе світ маґлів, — а все тому, що, мабуть, уся чаклунська спільнота мала решту Землі за загуменки, варті приблизно такої ж уваги в новинах, якої «Файненшл таймс» приділяє рутинним стражданням Бурунді. — Гаразд. Швидка перевірка. Чи були чарівники колись на Місяці? Ну, знаєш, он на тій штуці? — Гаррі вказав на величезну далеку кулю.

 — Що? — здивувався Драко. Було очевидно, що це ніколи навіть не спадало хлопцеві на думку. — Дістатися Мі…​ Це просто…​ — він спрямував палець на маленьку бліду штуку в небі. — Не можна явитися кудись, де ти ще не був, і як взагалі можна потрапити на Місяць уперше?

 — Зажди, хочу показати тобі одну книжку, що я взяв із собою, здається, я памʼятаю, де вона.

Гаррі підвівся, схилився й витягнув сходи до підвального рівня своєї валізи. Відтак протупотів ними й стягнув коробку з іншої коробки, що небезпечно близько межувало зі зневажливим ставленням до книжок, відкинув кришку й швидко, проте обережно витягнув стос…​

(Гаррі успадкував майже магічну здібність Верресів запамʼятовувати місце розміщення всіх своїх книжок навіть після першого погляду, що було доволі загадково з огляду на повну відсутність генетичного звʼязку.)

Він побіг назад сходами, запхав шухляду до валізи ногою й, відхекуючись, почав гортати сторінки, доки не знайшов світлину, що її хотів показати Драко.

Ту, що зображала білу суху поверхню, порізану кратерами, і людей у скафандрах, і синьо-білу кулю, що височіла над усім цим.

Цю світлину.

Ту, яку варто обрати, якщо в усьому світі судилося вціліти лише одній світлині.

 — Ось такий вигляд, — голос Гаррі тремтів, адже він не міг приховати гордости, — має Земля з Місяця.

Драко повільно схилився над книжкою. На його обличчі проступило здивування:

 — Якщо це справжня світлина, то чому вона не рухається?

«Рухається? А».

 — Маґли вміють створювати рухливі світлини, проте потрібна більша коробка, щоб їх показувати. Вони ще не навчилися розміщувати їх на сторінках книжок.

Палець Драко зупинився на одному зі скафандрів.

 — А це що таке? — він звучав уже не так впевненено.

 — Це люди. Вони одягнуті в костюми, що покривають усе їхнє тіло й дають їм змогу дихати, адже на Місяці немає повітря.

 — Це неможливо, — прошепотів Драко. У його очах світився жах, цілковите збентеження. — Жоден маґл на таке не здатен. Як…​

Гаррі забрав книжку й гортав сторінки, доки не знайшов потрібної.

 — Це ракета, що злітає. Вогонь штовхає її вище й вище, доки та не досягне Місяця, — він знову перегорнув сторінки. — Це ракета на Землі. Малесенька цяточка поруч — людина, — Драко роззявив рота. — Вирушити до Місяця коштувало, якщо перерахувати…​ приблизно тисячу мільйонів ґалеонів, — Драко забракло повітря. — А також знадобилися зусилля…​ імовірно, більшої кількости людей, ніж живе в усій чаклунській Британії.

«А коли вони прибули, то залишили табличку з написом: «Ми прийшли з миром від імені всього Людства». Хоча ти ще не готовий почути цих слів, Драко Мелфою…​».

 — Ти кажеш правду, — повільно промовив Драко. — Ти б не став підробляти цілу книжку лише заради цього, і я чую це у твоєму голосі. Проте…​ Проте…​

 — Як без паличок і магії? Це довга історія, Драко. Наука не схожа на помахи паличками чи вигукування заклять, вона спирається на глибинні знання того, як побудовано всесвіт, як саме варто чинити, щоб змусити всесвіт робити те, що тобі потрібно. Якщо магія — це ніби змусити людину до потрібних тобі дій закляттям «Імперіус», то наука — це ніби ти знаєш людину так добре, що здатен переконати її, буцімто вона від початку й хотіла зробити саме так. Це набагато складніше, ніж помах паличкою, але спрацює, навіть якщо палички зазнають невдачі — так само, як і в разі невдачі з «Імперіусом» ти однаково зможеш спробувати переконати когось. І наука розвивається з кожним поколінням. Беручись до науки, потрібно достеменно усвідомлювати, що ти робиш. І коли ти по-справжньому збагнеш щось, то будеш здатен пояснити це комусь іншому. Видатні науковці минулого сторіччя, генії, чиї імена досі вимовляють зі щирою пошаною, — їхні сили ніщо, як порівняти із силами видатних науковців сьогодення. У науці немає нічого схожого на ваші втрачені знання, завдяки яким здійнявся Гоґвортс, її міць щороку тільки зростає. Ми починаємо пізнавати й розкривати таємниці життя й спадковости. Ми спроможемося зазирнути в саму кров, про яку ти говорив, і дізнатися, що саме робить тебе чарівником, а ще за одне чи два покоління — переконати її зробити всіх твоїх дітей могутніми чарівниками. Отже, як бачиш, ваша проблема геть не така страшна, як здається, адже за ще декілька десятиріч наука зможе розвʼязати її для вас.

 — Але…​ — голос Драко тремтів. — Якщо маґли мають таку владу…​ то…​ хто ж тоді ми?

 — Ні, Драко, все не так, хіба ти не бачиш? Наука використовує силу людського розуму, щоб спостерігати світ і зʼясовувати, як той працює. Вона не може зникнути, хіба що зникне саме людство. Якщо позбавити тебе магії, тобі це дуже не сподобається, але ти все ще лишатимешся собою. Ти все ще житимеш і шкодуватимеш про свою втрату. Та оскільки наука базується на моєму розумі — це сила, що її ніхто не здатен відняти, не знищивши мене. Навіть якщо закони всесвіту зміняться й усі мої знання розпадуться на порох, я просто збагну нові закони, як це було зроблено раніше. Це не маґлівська здібність, це людська здібність, вона просто вдосконалює й тренує силу, що ти її використовуєш щоразу, коли дивишся на щось незрозуміле й питаєш: «Чому?». Ти ж слизеринець, Драко, невже ти не бачиш, що з цього випливає?

Драко відірвав погляд від книжки й звернув його на Гаррі. На обличчі виднілися зачатки розуміння:

 — Чарівники можуть навчитися використовувати цю силу.

А зараз дуже обережно…​ Вудку закинуто, тепер треба піймати на гачок…​

 — Якщо тобі вдасться навчитися думати про себе як про людину, а не як про чарівника, ти зможеш розвивати й вдосконалювати свої сили як людини.

І нехай це твердження не містилося в кожній науковій навчальній програмі, Драко ж не обовʼязково про це знати, чи не так?

Драко задумався:

 — Ти…​ вже зробив це?

 — Певною мірою, — визнав Гаррі. — Моє навчання не завершено. Не в одинадцять років. Однак…​ Розумієш, мій батько також наймав репетиторів, — звісно, це були голодні студенти останніх курсів, та й лише тому, що Гаррі мав 26-годинний цикл сну, проте облишмо це зараз…​

 — Ти вважаєш, — Драко повільно кивнув, — що можеш опанувати обидва мистецтва, скласти ці сили разом і…​ — він витріщився на Гаррі, — зробити себе володарем обох світів?

Гаррі видав злий смішок. Це здавалося дуже доречним цієї миті.

 — Ти маєш зрозуміти, Драко: відомий тобі світ — уся чаклунська Британія — це лише клітинка куди більшої гральної дошки. Дошки, що охоплює різні місця — як-от Місяць чи зірки в нічному небі, що є такими самими світилами, як і Сонце, тільки невимовно далекими, — і об’єкти, як-от галактики, що незрівнянно більші за Землю й Сонце; об’єкти настільки великі, що їх лише вчені здатні розгледіти, а ти навіть не здогадуєшся про їхнє існування. Проте я таки рейвенкловець, знаєш, не слизеринець. Я не хочу панувати над всесвітом. Я лише гадаю, що його можна розсудливіше реорганізувати.

Драко здавався ошелешеним:

 — Чому ти розповідаєш це мені?

 — О…​ Існує не так багато людей, що знають, як творити справжню науку: розуміти щось вперше, навіть якщо це до біса дивно. Допомога не завадить.

Драко витріщався на Гаррі, роззявивши рота.

 — Але ти мусиш затямити, Драко. Справжня наука не схожа на магію, тобі не вдасться просто вивчити щось і піти собі без внутрішніх змін, ніби ти просто опанував слова нового закляття. Сила має ціну, ціну настільки високу, що мало хто наважується її платити.

Драко кивнув, ніби нарешті почув щось, що було до снаги зрозуміти:

 — І яка ж ціна?

 — Навчитися визнавати свої помилки.

 — Гм, — озвався Драко після драматичної павзи, що тривала деякий час. — Ти поясниш це?

 — Коли ти намагаєшся осягнути, як усе працює на такому глибинному рівні, перші девʼяносто девʼять пояснень, що спадають на думку, неправильні. Соте — правильне. Отже, мусиш навчитися визнавати, що ти схибив — знову, і знову, і знову. Звучить не страшно, проте це так складно, що більшість людей не може стати науковцями. Постійно сумніватися в собі, постійно перевіряти речі, що завжди вважалися незаперечними, — наприклад, навіщо у квідичі снич, — і щоразу, змінюючи думку, змінювати себе. Проте я забігаю наперед. Далеко наперед. Просто хочу, щоб ти знав…​ Я пропоную тобі частину своїх знань. Якщо забажаєш. Є лише одна умова.

 — Ага, — сказав Драко. — Знаєш, батько говорить, що коли хтось робить таку пропозицію, то це завше поганий знак.

Гаррі кивнув:

 — Ось, не подумай, що я намагаюся вбити клин між тобою та твоїм батьком. Це не так. Просто хочу мати справу з кимось мого віку, а не з Луціусом. Гадаю, твій батько не заперечував би: він знає, що тобі потрібно колись подорослішати. Але твої дії в цій грі повинні бути твоїми власними. Це моя умова: я матиму справи з тобою, Драко, а не з твоїм батьком.

 — Я маю йти, — Драко підвівся. — Я маю піти й подумати про це.

 — Скільки завгодно.

Звуки платформи змінилися з невиразного шуму на бурмотіння, коли Драко віддалився.

Гаррі повільно видихнув. Виявилося, що він затамував подих, навіть не помітивши цього. Потім подивився на свій годинник — просту механічну модель, яку купив йому батько з надією, що та працюватиме навіть у присутності магії. Секундна стрілка досі цокала, і якщо хвилинна не помилялася, то ще залишилося трохи часу до одинадцятої. Напевно, слід сідати на потяг і починати шукати як-там-її, проте йому здавалося, що варто спершу витратити кілька хвилин на вправи з дихання й дочекатися, доки кров нагріється до нормальної температури.

Та коли Гаррі відвів погляд від годинника, то побачив, як до нього наближаються дві фігури. Вони мали неймовірно сміховинний вигляд: їхні обличчя було прикрито зимовими шаликами.

 — Привіт, містере Бронз, — заговорила одна з фігур у масках. — Чи не бажаєте приєднатися до Ордену Хаосу?

* * *

Наслідки:

По якомусь не дуже довгому часі, коли нарешті весь гамір цього дня вщух, Драко схилився над столом із пером у руці. Він мав особисту кімнату в підземеллях Слизерину з власним столом і каміном — на жаль, навіть йому не дозволялося окремого підʼєднання до мережі флу, та принаймні тут чхали на такі нісенітниці, як обовʼязок для всіх спати в спільних спальнях. Особистих кімнат існувало небагато, лише для найкращих у гуртожитку найкращих; проте коли ти представник роду Мелфоїв, то вважаєшся таким без зайвих питань.

Драко написав:

Любий батьку

І зупинився. Чорнило повільно крапнуло з його пера й залишило на пергаменті біля слів пляму.

Драко не був дурним. Він був молодим, проте репетитори добре його навчали. Драко знав, що Поттер мав відчувати куди більше симпатій до фракції Дамблдора, ніж показував…​ Хоча й справді вважав, що Поттера можна схилити на свій бік. Але також було цілковито очевидно, що Поттер намагався схилити Драко так само, як Драко намагався схилити його.

Що ще здавалося очевидним: Поттер — видатна людина, що таїть у собі набагато більше, ніж невеличке божевілля. Він грає в неосяжну гру, що її сам майже не розуміє, імпровізує з максимальною швидкістю й вправністю шаленого нунду. Але Поттер спромігся намацати таку тактику, яку Драко не міг просто так проігнорувати. Він запропонував йому частину своєї сили, поставивши на те, що Драко не вдасться використати її, не ставши більш схожим на нього. Батько називав це ускладненим підходом і попереджав, що таке мало коли спрацьовує.

Драко знав, що не розумів усього, що сталося…​ Проте Поттер дав був йому нагоду зіграти, і наразі ця гра була його власною. А якщо він усе вибовкає, вона стане батьковою.

Зрештою, усе було просто. Нехитрі підходи вимагали необізнаности обʼєкта чи принаймні його невпевнености. Лестощі слід видавати за повагу. («Ти мав би потрапити до Слизерину» — стара класика, вкрай ефективна на певному типі людей, що не очікують цього; а якщо спрацює, можна повторити.) Проте коли ти знаходиш справжні важелі впливу на когось, то неважливо, чи підозрює цей хтось про твою обізнаність. Поттер у своєму шаленому поспіху вгадав ключ до душі Драко. І якщо Драко знав, що Поттер знав про це — навіть якщо це був очевидний здогад, — це нічого не змінювало.

Тож тепер, вперше в житті, він мав справжні таємниці. Він грав у власну гру. Драко відчував через це невиразний біль, проте знав, що батько пишався б, а тому все було гаразд.

Він залишив краплі чорнила на місці — це вже було повідомленням, яке батько міг розшифрувати, адже вони вже не раз грали в цю гру прихованих сенсів. Драко написав єдине питання, що справді гризло його в усій цій справі, що начебто мало бути для нього зрозумілим, але не було таким, узагалі.

Любий батьку.

Припустімо, я розповів тобі, що зустрів у Гоґвортсі учня (не зовсім із нашого кола знайомих), який називає тебе бездоганним знаряддям вбивства, а мене — твоїм слабким місцем. Що б ти сказав про нього?

Невдовзі їхня родинна сова принесла відповідь.

Мій любий сину.

Я б сказав, що тобі вкрай пощастило зустріти когось, хто користується особистою довірою нашого друга й цінного союзника — Северуса Снейпа.

Драко витріщався на лист деякий час, а потім кинув його в полумʼя.

Розділ 8. Позитивне упередження

Усі ці світи належать Дж. К. Ролінґ, за винятком Європи. Жодних фанфіків на Європі.

* * *

-- Дозволь попередити: брати під сумнів мою винахідливість — справа небезпечна. Це може зробити твоє життя куди сюрреалістичнішим.

* * *

Ніхто не прохав про допомогу, ось що було проблемою. Вони лише вешталися туди-сюди, гомоніли, їли й витріщалися в порожнечу, доки їхні батьки пліткували. З якогось дива ніхто не читав, тож вона не могла просто сісти поруч і дістати свою книжку. І навіть коли вона сама подала приклад, безцеремонно взявшись утретє перечитувати «Історію Гоґвортсу», ніхто не забажав приєднатися.

Вона справді не знала, як ще можна знайомитися з людьми, окрім як допомагаючи їм із домашніми завданнями чи іншими справами. Вона не почувалася соромʼязливою і вважала себе ініціативною дівчиною. Та якщо не надходило запиту на зразок: «Я забув, як ділити в стовпчик», то було чомусь дуже ніяково підійти до когось і сказати…​ Сказати що? Вона ніколи не могла зрозуміти, що саме. Хіба не безґлуздо, що для такої ситуації не існує стандартної інструкції? Сам процес знайомства з новими людьми, як на неї, мав небагато сенсу. Чому саме вона мусила звалювати весь клопіт на себе, якщо в цьому брали участь дві людини? Чому з цим ніколи не допомагали дорослі? Як же їй хотілося, щоб інша дівчина просто підійшла до неї і промовила: «Герміоно, вчитель велів мені дружити з тобою».

Варто прояснити: Герміона Ґрейнджер, що сиділа на самоті першого дня школи в одному з небагатьох порожніх купе останнього вагону, залишивши двері відчиненими на випадок, якщо раптом хтось чомусь захоче з нею заговорити, не була сумною, самотньою, журливою, в депресії, у відчаї чи одержимою своїми проблемами. Натомість вона просто втретє залюбки перечитувала «Історію Гоґвортсу». І лише невиразна тінь роздратування загальною безґлуздістю світу сновигала в закапелках її свідомости.

Пролунав звук відчиняння міжвагонних дверей, а тоді кроки й дивне шамотіння в коридорі. Герміона відклала набік «Історію Гоґвортсу», підвелася й виглянула в прохід — ануж комусь потрібна допомога. Там вона побачила хлопця в мантії, з огляду на зріст — першо- чи другокласника, що мав сміховинний вигляд через обвинений навколо голови шарф. На підлозі поруч із ним стояла невеличка валіза. Доки Герміона роздивлялася хлопця, той постукав у двері іншого, зачиненого купе.

 — Вибачте, можна коротке питання? — шарф лише трохи притлумлював його голос.

Відповідь не сягнула її вух, та коли незнайомець зазирнув до купе, їй здалося, наче той поцікавився (якщо їй, звісно, не причулося): «Чи знає тут хтось шість ароматів кварків або де мені знайти першокласницю Герміону Ґрейнджер?».

Після того як хлопець зачинив двері, Герміона звернулася до нього:

 — Чи можу я чимось допомогти?

Закутане шарфом обличчя повернулося до неї:

 — Хіба що ти можеш назвати шість ароматів кварків або підказати, де мені знайти Герміону Ґрейнджер.

 — Верхній, нижній, дивний, чарівний, правдивий, красивий, а чому ти її шукаєш?

Важко було сказати напевне з такої відстані, та їй здалося, що під тканиною зʼявилася широка усмішка.

 — О, то це ти першокласниця Герміона Ґрейнджер, — промовив той юний, притлумлений шаликом голос. — У потязі до Гоґвортсу, оце так, — він рушив у її напрямку, валіза поплазувала слідом. — Формально, все, що я мав зробити, — це знайти тебе, але, імовірно, мені треба поспілкуватися з тобою, чи запросити тебе у свою команду, чи отримати від тебе магічний ключ, чи дізнатися, що Гоґвортс було збудовано на руїнах стародавнього храму, чи ще щось таке. І от питання: бот ти чи не бот ти.

Герміона відкрила було рота, щоб відповісти, та не придумала жодної можливої відповіді на…​ хай чим було те, що вона щойно почула. Хлопець тим часом підійшов, оглянув купе, задоволено кивнув і всівся на лаві навпроти. За ним досередини прошмигнула валіза, що втричі збільшилася й пригорнулася до її валізи в дивно бентежній манері.

 — Присядь, будь ласка, — припросив хлопець. — І зачини, будь ласка, двері. Не хвилюйся, я не кусаю нікого, хто не кусає мене першим, — він уже почав розкутувати свою голову.

Від натяку, що вона когось боїться, її рука смикнула двері надто рвучко, неабияк грюкнувши ними об стіну. Обернувшись, Герміона побачила юне лице з яскравими, усміхненими зеленими очима й зловісним темно-червоним шрамом на чолі, що відгукнувся чимось у глибинах її памʼяті. Однак зараз вона мала важливіші справи:

 — Я не казала, що я Герміона Ґрейнджер!

 — Я не казав, що ти сказала, що ти Герміона Ґрейнджер, я сказав, що ти і є Герміона Ґрейнджер. Якщо ти запитуєш, звідки я це знаю, то це тому, що я знаю все. Добрий вечір, пані та панове, мене звуть Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, можна просто — Гаррі Поттер. Я знаю, що тобі це, імовірно, нічого не говорить…​

Герміонині мізки нарешті склали все докупи. Шрам у формі блискавки на його чолі.

 — Гаррі Поттер! Я читала про тебе в «Сучасній історії магії», «Розвитку й занепаді темних мистецтв» і «Видатних чаклунських явищах XX століття».

Уперше в житті вона зустріла когось із книжки. Доволі дивне відчуття.

Хлопець тричі кліпнув:

 — Про мене пишуть у книжках? Постривай, звісно, про мене пишуть у книжках…​ Що за дивна думка.

 — Господи, невже ти не знаєш? Та якби йшлося про мене, я б усе перерила! — здивувалася Герміона.

 — Міс Ґрейнджер, — пролунала суха відповідь, — не минуло ще й сімдесяти двох годин, відколи я відвідав алею Діаґон і дізнався про свою славу. Останні два дні я витратив на придбання наукової літератури. Повірте мені, я маю намір дізнатися все, що зможу, — хлопець завагався. — А що там про мене пишуть?

Герміона Ґрейнджер зосередилася на пригадуванні, вона не очікувала, що її перевірятимуть на знання цих книжок, тому прочитала їх лише раз. Але це було всього місяць тому, тож прочитане все ще трималося в її в пам’яті.

 — Ти єдиний, хто пережив смертельне прокляття, тому тебе називають Хлопчиком-Що-Вижив. Народився тридцять першого липня 1980 року в сімʼї Джеймса Поттера й Лілі Поттер, дівоче прізвище — Еванс. Тридцять першого жовтня 1981-го Темний Лорд, Той-Кого-Не-Можна-Називати, хоча я й не знаю чому, напав на ваш дім. Тебе знайшли живим і зі шрамом на чолі в руїнах дому твоїх батьків поруч із обвугленими рештками Відомо-Кого. Головний маг Чарверсуду Албус Персіваль Вулфрик Браян Дамблдор відіслав тебе невідомо куди. «Розвиток і занепад темних мистецтв» стверджує, що ти вижив завдяки любові твоєї матері та що твій шрам містить усю магічну силу Темного Лорда, а кентаври тебе бояться. Але у «Видатних чаклунських явищах XX століття» про це немає жодної згадки, а «Сучасна історія магії» попереджає, що про твою особу існує безліч теорій змови.

У хлопця відвисла щелепа:

 — Тебе ніхто не попереджав чекати на Гаррі Поттера в потязі до Гоґвортсу чи щось таке?

 — Ні, — запевнила Герміона. — А хто тобі розповів про мене?

 — Професорка Макґонеґел, і, здається, я знаю чому. Ти маєш ейдетичну памʼять, Герміоно?

Та заперечливо похитала головою:

 — На жаль, не фотографічну, хоча мені завжди цього хотілося. Я мусила була прочитувати шкільні книжки по пʼять разів, перш ніж вдавалося їх усіх запамʼятати.

 — Та ну, — дещо невиразно промимрив хлопець. — Сподіваюся, ти не заперечуватимеш, якщо я це перевірю? Не те щоб я тобі не вірив, просто, як то кажуть, довіряй, але перевіряй. Немає сенсу гадати, якщо можна поставити дослід.

Герміона хитро всміхнулася. Вона обожнювала тести:

 — Гайда.

Хлопець запхав руку в капшучок на поясі:

 — «Магічні зілля й настоянки» Арсеніуса Джиґера.

Він дістав щойно названу книжку, а Герміона відразу захотіла один із таких капшучків так сильно, як ніколи не хотіла жодної іншої речі.

Хлопець розгорнув книжку десь на середині й почав читати:

 — Якби ти готувала олію гостроти…​

 — Я бачу цю сторінку звідси, до твого відома!

Він нахилив книжку так, щоб не можна було підгледіти, і перегорнув сторінки:

 — Якби ти варила зілля павучого лазіння, то який інгредієнт додала б після шовку акромантула?

 — «Додавши шовк, дочекайтеся, доки зілля не набуде точнісінько відтінку безхмарного світанкового неба, вісім градусів від горизонту за вісім хвилин перед тим, як вершечок сонця стане видимим. Помішайте вісім разів проти годинникової стрілки й один — за годинниковою, опісля додайте вісім крапель шмарклів єдинорога».

Хлопець із різким ляскотом згорнув книжку та вкинув її назад до капшучка, яку той проковтнув, ледь чутно відригнувши.

 — Так-так-так, так-так-так. Я хотів би зробити вам пропозицію, міс Ґрейнджер.

 — Пропозицію? — підозріливо повторила за ним Герміона. Дівчатам не належить таке слухати.

Цієї миті Герміона усвідомила стосовно хлопця ще одну дивну річ — точніше одну з речей. Вочевидь, люди, що є у книжках, також звучать як книжки, коли розмовляють. Неочікуване відкриття.

 — Бляшанка газованої води, — попросив хлопець, сягнувши рукою в капшучок. Він витягнув яскраво-зелений циліндр: — Чи можу я запропонувати вам випити?

Герміона ввічливо прийняла шипучий напій. Власне, вона вже направду почувалася дещо спраглою.

 — Вельми вдячна, — Герміона потягнула вушко для відкривання. — Це і є твоя пропозиція?

 — Ні, — заперечив він, кашлянувши. Щойно вона почала пити, хлопець сказав: — Я хотів би, щоб ти допомогла мені заволодіти всесвітом.

Герміона зробила ще кілька ковтків і опустила бляшанку:

 — Ні, дякую, я не на боці зла.

Хлопець здивовано подивився на неї, неначе очікував іншої відповіді:

 — Що ж, мабуть, я неточно висловився. Я говорю про задум на зразок проєкту Френсіса Бе́кона, а не політичну владу. «Доки все не стане можливим» і таке інше. Я маю намір експериментально дослідити магічні закляття, щоб збагнути закони, що лежать у їхній основі, зробити з магії розділ науки, обʼєднати чаклунський і маґлівський світи, підвищити стандарти життя для всієї планети, просунути людство на століття вперед, розкрити секрет безсмертя, колонізувати Сонячну систему, дослідити нашу галактику та, що найважливіше, врешті-решт розібратися, що тут у біса коїться, бо ж очевидно, що все це відверто неможливо.

Це вже звучало цікавіше.

 — І?

Хлопець недовірливо подивився на неї:

 — «І»? Хіба цього недостатньо?

 — І що тобі треба від мене? — уточнила Герміона.

 — Щоб ти допомагала мені з дослідженнями, звісно. З твоєю енциклопедичною памʼяттю та моїми інтелектом і раціональністю ми втілимо бе́конівський проєкт у життя майже миттєво, де «майже миттєво» — це, ймовірно, протягом десь тридцяти пʼяти років.

Герміону починала дратувати ця особа:

 — Я ще не бачила твоїх розумних вчинків. Можливо, це я дозволю тобі допомагати з моїми дослідженнями.

У купе запанувала тиша.

 — Тобто ти просиш мене продемонструвати мій інтелект, правильно? — запитав він після чималої павзи.

Герміона кивнула.

 — Дозволь попередити: брати під сумнів мою винахідливість — справа небезпечна. Це може зробити твоє життя куди сюрреалістичнішим.

 — Досі не вражена, — кинула Герміона. Зелений напій непомітно знову наблизився до її губ.

 — Що ж, можливо, тебе вразить таке, — хлопець нахилився вперед і уважно на неї подивився. — Я вже трохи поекспериментував і виявив, що не конче потребую палички. Я можу зробити реальністю все, що мені заманеться, просто клацнувши пальцями.

Герміона саме ковтала, коли почула це. Вона похлинулася, закашлялася й забризкала яскраво-зеленою речовиною свою новісіньку, ще не ношену мантію, першого ж дня школи.

Герміона скрикнула. У закритому купе це пролунало неначе сирена повітряної тривоги:

 — Яй! Мій одяг!

 — Без паніки! Я можу все виправити. Диви! — хлопець підняв руку й клацнув пальцями.

 — Ти…​ — вона поглянула вниз на мантію.

Зелена рідина досі була там, але тьмяніла й щезала на очах, а за мить уже нічого не свідчило про те, що тут щось розливалося.

Герміона витріщилася на хлопця, що самовдоволено шкірився.

Безмовна й безпаличкова магія! У його віці? І це притім, що шкільні підручники він отримав лише три дні тому?

Тоді вона згадала про все прочитане, охнула й рвучко відсахнулася.

«Уся магічна сила Темного Лорда! У його шрамі!».

Герміона стрімко підвелася:

 — Я, я, я маю вийти до вбиральні, залишайся тут, гаразд? — вона мусила знайти дорослих, мусила сказати їм…​

 — Це був просто трюк, Герміоно, вибач, — його усмішка зівʼяла. — Я не хотів тебе налякати.

Її долоня застигла на ручці дверей:

 — Трюк?

 — Так. Ти попросила продемонструвати мій інтелект, тому я утнув дещо на перший погляд неможливе, що завжди є хорошим способом похизуватися. Насправді я не можу зробити все, що мені заманеться, просто клацнувши пальцями, — хлопець на мить замовк. — Принаймні не думаю, що можу, ніколи цього не перевіряв експериментально, — він підняв руку й клацнув пальцями. — Ні, банан не зʼявився.

Ще ніколи в житті Герміона не почувалася такою розгубленою.

Хлопець знову почав усміхатися, побачивши вираз її обличчя:

 — Я ж попереджав: сумніви в моїй винахідливості можуть зробити твоє життя куди сюрреалістичнішим. Памʼятай про це наступного разу, коли я про щось попереджатиму.

 — Але, але, — Герміона затнулася. — Тоді що це було?

Його погляд почав зважувати й оцінювати, серед своїх однолітків вона такого ще не бачила.

 — Гадаєш, що маєш усе потрібне, щоб стати науковицею, з моєю допомогою чи без? Перевірмо, як ти дослідиш незрозумілий феномен.

 — Я…​

Розум Герміони на мить вимкнувся. Вона любила тести, але такого завдання їй ще ніколи не давали. Вона гарячково взялася пригадувати все прочитане про діяльність науковців. Мозок швидко закрутив шестірнями й видав інструкцію з розроблення наукового проєкту:

Крок 1. Сформувати гіпотезу.

Крок 2. Поставити дослід, щоб перевірити гіпотезу.

Крок 3. Оцінити результати.

Крок 4. Підготувати плакат.

Першим кроком було сформувати гіпотезу, тобто спробувати подумати про щось, що могло б щойно відбутися.

 — Що ж, моя гіпотеза така: ти зачарував мою мантію, щоб усе, що на неї виливається, зникало.

 — Гаразд. Це твоя відповідь?

Шок потроху минав, і мозок Герміони запрацював як слід.

 — Стривай, це не може бути правильною відповіддю. Я не бачила, щоб ти торкався палички чи виголошував якісь закляття, тож як ти міг зачарувати мантію?

Хлопець беземоційно вичікував.

 — Припустімо, що всі мантії, які продаються в крамниці, уже зачаровано для того, щоб підтримувати себе в чистоті; це було б для них корисними чарами. І ти дізнався про це, розливши щось на себе трохи раніше.

Він здійняв брову:

 — То це твоя відповідь?

 — Ні, я не виконала другого кроку: поставити дослід, щоб перевірити гіпотезу.

Хлопець стулив рота, усміхаючись.

Герміона глянула на бляшанку з напоєм, яку мимохіть поставила була на підставку для горнят біля вікна. Взяла її, зазирнула всередину й з’ясувала, що та ще приблизно на третину повна.

 — Що ж. Я хочу зробити наступне: розлити напій на свою мантію і подивитися, що відбудеться. Передбачаю, що плями зникнуть. Тільки от якщо це не спрацює, мантія залишиться брудною, а мені цього не хотілося б.

 — Розлий на мою, — запропонував хлопець. — Тоді тобі не доведеться хвилюватися, що твоя мантія може забруднитися.

 — Але…​

Герміона затнулася. Щось у цьому міркуванні було неправильно, та вона не зуміла точно пояснити що.

 — Я маю запасні мантії у валізі.

 — Але тобі ні́де перевдягнутися, — запротестувала Герміона, проте відразу знайшла вихід. — Гадаю, я могла б вийти й зачинити двері…​

 — Мені є де перевдягнутися у валізі.

Герміона подивилася на його валізу. Її взяли підозри, що та була куди особливішою за її власну.

 — Добре, — погодилася Герміона. — Якщо ти так кажеш.

Вона несміливо налила трохи зеленого напою на кутик хлопцевої мантії, відтак взялася спостерігати, намагаючись згадати, скільки часу ця рідина зникала минулого разу.

І зелена пляма щезла!

Герміона з полегшенням видихнула, не востаннє тому, що це означало: вона не має справи з магічною силою Темного Лорда.

Гаразд, третій крок: оцінити результати. У цьому разі — просто переконатися, що всі сліди зникли. Також їй подумалося, що можна знехтувати завершальним етапом, про плакат.

 — Моя відповідь: мантії зачаровано тримати себе в чистоті.

 — Не зовсім, — зронив хлопець.

Герміону штрикнуло розчарування. Їй страшенно хотілося позбутися цього відчуття. Хлопець не був учителем, та вона однаково складала тест і дала неправильну відповідь, а таке щоразу відгукувалося болем, наче її легенько штовхнули в живіт.

(Ось майже все, що вам потрібно знати про Герміону Ґрейнджер: це ніколи її не зупиняло чи бодай впливало на її любов до тестів.)

 — Найсумніше те, — промовив хлопець, — що ти, ймовірно, діяла саме так, як веліла книжка. Ти зробила передбачення, яке відрізнило б зачаровану мантію від незачарованої, перевірила його й відкинула варіант із незачарованою. Та якщо не читати най-найкращих книжок, то навряд чи вони здатні навчити, як творити науку правильно. Тобто достатньо, щоб справді здобути правильну відповідь, а не відштампувати чергову публікацію, що на них постійно нарікає тато. Дозволь пояснити, де ти помилилася. Я не підкажу, де відповідь, і дам тобі ще один шанс.

Герміону вже починав обурювати цей ох-я-такий-розумніший тон, тоді як хлопець був таким самим одинадцятирічним, що й вона. Але все це було вторинним проти важливости дізнатися, де вона схибила.

 — Гаразд.

Обличчя хлопця напружилося:

 — Ця гра базується на відомому експерименті «Завдання два-чотири-шість», і ось як вона працює. Я маю правило, відоме лише мені, але не тобі, яке охоплює деякі трійки чисел. Два-чотири-шість — це один приклад такої трійки, що відповідає заданим умовам. Власне…​ Давай я запишу правило, просто щоб ти знала, що воно фіксоване. Я складу папірець і віддам його тобі. Будь ласка, не підглядай, я вже зрозумів, що ти вмієш читати догори дриґом.

Він попросив папір і механічний олівець у свого капшучка, а Герміона міцно заплющила очі, доки той писав.

 — Ось, — хлопець тримав щільно складений аркуш. — Поклади це собі до кишені.

Вона так і вчинила.

 — Тепер як це працює. Ти називатимеш мені трійку чисел, а я відповідатиму «так», якщо вона вписуватиметься в правило, і «ні», якщо порушуватиме його. Я — природа, правило — це один із моїх законів, а ти — досліджуєш мене. Тобі вже відомо, що два-чотири-шість — це «так». Коли завершиш усі задумані експерименти — наведеш стільки прикладів, скільки вважатимеш за потрібне, — то зупинись і спробуй вгадати правило. Опісля можеш розгорнути записку й глянути на правильну відповідь. Усе зрозуміло?

 — Звісно, — запевнила Герміона.

 — Гайда.

 — Чотири-шість-вісім, — почала вона.

 — Так, — відказав хлопець.

 — Десять-дванадцять-чотирнадцять.

 — Так.

Герміона спробувала вигадати ще щось, бо скидалося на те, що вона вже мала все, що потрібно, але ж не могло це бути настільки легко?

 — Один-три-пʼять.

 — Так.

 — Мінус три, мінус один, плюс один.

 — Так.

Їй ніяк не спадали на думку інші запитання.

 — Правило полягає в тому, що кожне наступне число більше за попереднє на два.

 — Уявімо, я розкрив тобі, що цей тест важчий, ніж здається на перший погляд, і що його складають лише двадцять відсотків дорослих.

Герміона насупилася. Що саме вона проґавила? Раптом їй подумалося про перевірку, до якої вона ще не вдавалася.

 — Два-пʼять-вісім! — тріумфально виголосила вона.

 — Так.

 — Десять-двадцять-тридцять!

 — Так.

 — Справжня відповідь: числа повинні збільшуватися на те саме значення, не обовʼязково на два.

 — Дуже добре, — зауважив хлопець. — Тепер візьми папірець і оціни свій результат.

Герміона витягнула папірець і розгорнула його.

Три дійсні числа в порядку зростання від найменшого до найбільшого.

Щелепа Герміони відвисла. Її охопило виразне відчуття, наче з нею вчинили жахливо несправедливо, що хлопець був гнилим, зіпсутим зрадником-брехуном, та коли вона спробувала пригадати всю розмову, то не спромоглася згадати жодної неправильної відповіді, що її б він надав.

 — Ти щойно відкрила те, що називається позитивним упередженням, — пояснив хлопець. — Ти сформувала правило у своїй голові й щоразу добирала нові трійки, для яких воно сказало б «так». Але навіть не спробувала жодної, для якої відповідь була б «ні», тому «три довільні числа» цілком могло б виявитися правилом. Це щось на зразок, коли люди придумують експерименти, що підтверджують їхню гіпотезу, замість тих, що здатні її спростувати, — це не зовсім та помилка, але дуже близько. Ти маєш навчитися дивитися на негативний бік речей, зазирнути в темряву. Під час виконання цього експерименту лише двадцять відсотків дорослих дає правильну відповідь. А багато хто винаходить фантастично заплутані гіпотези й цілковито упевнюється у своїх неправильних відповідях — адже було поставлено купу дослідів, і всі вони відбулися саме так, як очікувалося.

 — Отже, — його погляд став дуже уважним, наче справжнє випробування починалося тільки тепер. — Хочеш повернутися до нашої початкової проблеми?

Герміона заплющила очі й спробувала зосередитися. Вона аж спітніла під мантією. У ній зародилося дивне відчуття, що ніколи досі жоден тест не змушував її думати настільки інтенсивно, чи навіть що це вперше їй узагалі доводилося думати над тестом.

Який ще дослід можна поставити? Вона мала шоколадну жабку, може, спробувати потерти нею об мантію та подивитися, чи та очиститься від цього? Проте це однаково не було тим заплутаним негативним способом дивитися на речі, про який торочив хлопець. Ніби вона очікувала на «так», замість «ні», у разі, якщо пляма щезне.

Тож…​ Згідно з її гіпотезою…​ Коли напій мав би…​ не зникнути?

 — Я придумала експеримент, — промовила Герміона. — Я хочу вилити трохи напою на підлогу й подивитися, чи він не зникне. Ти маєш паперові рушники в капшучку, щоб я витерла підлогу, якщо це не спрацює?

 — Я маю серветки, — обличчя хлопця досі залишалося нейтральним.

Герміона взяла бляшанку й вилила трохи газованого напою на підлогу. За кілька секунд його вже не було.

Тоді вона нарешті все усвідомила. Їй захотілося вдарити себе:

 — Звісно! Ти дав мені цю бляшанку! Зачаровано не мантії, а напій!

Хлопець піднявся й урочисто вклонився, широко всміхаючись:

 — Тож…​ Чи можу я допомогти вам із вашими дослідженнями, Герміоно Ґрейнджер?

 — Я, а-а…​ — Герміона досі відчувала напад ейфорії, але не була певна, як відреагувати на це.

Їх перервав слабкий, непевний, ледве чутний і доволі вимушений стукіт у двері.

Хлопець відвернувся й втупився у вікно:

 — Я зараз без шарфа, чи не могла б ти з цим розібратися?

Саме тоді Герміона збагнула, чому хлопець — ні, Хлопчик-Що-Вижив, Гаррі Поттер, — носив обвинений навколо голови шалик; їй навіть стало трішки ніяково від того, що вона не второпала цього раніше. Взагалі, це дещо дивувало: вона гадала, що Гаррі Поттер мав би гордо й відкрито демонструвати себе світові. Їй спало на думку, що він може бути скромнішим, ніж здається.

Коли Герміона відчинила двері, її привітав хлопчик, що весь тремтів, а вигляд мав такий самий, як і його стукіт.

 — Перепрошую, — звернувся він тихеньким голосом. — Я Невіл Лонґботом. Я шукаю свою жабу, це моя домашня тваринка, і я…​ я ніде не можу її знайти, ви часом не бачили моєї жаби?

 — Ні, — відповіла Герміона, після чого в її бажання допомагати іншим відмовили гальма. — Ти перевірив усі купе?

 — Так, — прошепотів хлопчик.

 — Тоді нам треба перевірити всі інші вагони, — жваво запропонувала Герміона. — Я допоможу, я Герміона Ґрейнджер, між іншим.

Здавалося, наче хлопець зараз знепритомніє від вдячности.

 — Постривай, — пролунав голос іншого хлопця, Гаррі Поттера. — Я не певен, що це найкращий спосіб.

Почувши це, Невіл набув такого вигляду, наче от-от розплачеться. Герміона розгнівано обернулася. Якщо Гаррі Поттер належав до тих людей, які готові покинути маленького хлопчика в біді, аби їх не перебивали…​

 — Що? Цікаво чому?

 — Ну…​ Це забере чимало часу — вручну перевірити весь потяг, та й ми можемо однаково проґавити жабу. Якщо ж ми так і не знайдемо її до прибуття потяга до Гоґвортсу, то в хлопця виникнуть проблеми. Тому значно краще піти відразу в перший вагон до старост і попросити допомоги в когось із них. Саме це я найперше зробив, коли шукав тебе, Герміоно, хоча вони й не знали. Але в них можуть знайтися закляття чи чарівні предмети, що значно полегшило б пошуки. Ми лише першачки.

Це…​ безперечно мало сенс.

 — Як гадаєш, ти зможеш сам знайти вагон зі старостами? — запитав Гаррі Поттер. — З певних причин я не хотів би, щоб моє обличчя хтось бачив.

Раптом Невіл затамував подих і відступив назад:

 — Я памʼятаю цей голос! Ти один із Володарів Хаосу! Це ти дав мені шоколадку!

Що? Що, що, що?

Гаррі Поттер врешті відвернувся від вікна, театрально підвівся й украй обурено випалив:

 — Я б ніколи! Я що, схожий на лиходія, який дав би солодощі дитині?

 — Ти Гаррі Поттер? — Невілові очі розширилися. — Той самий Гаррі Поттер? Ти?

 — Ні, я просто Гаррі Поттер, у цьому потязі три мене.

Невіл коротко скрикнув і втік. Деякий час чулося відчайдушне тупотіння, відтак пролунали звуки відчиняння й зачинняння дверей вагону.

Герміона чи то сіла, чи то впала на свою лаву. Гаррі Поттер зачинив купе й присів поруч.

 — Чи не міг би ти, будь ласка, пояснити мені, що відбувається? — тихо попросила Герміона. Невже перебувати поблизу Гаррі Поттера означало постійно почуватися немов у божевільні?

 — Ну, річ у тім, що ми з Фредом і Джорджем побачили цього бідолаху на пероні; жінка, що була з ним, ненадовго відійшла, і він здавався дуже зляканим, наче на нього от-от нападуть смертежери чи ще щось. Кажуть, що страх подеколи значно гірший за свою причину, і мені подумалося, що малому не завадить побачити, як його найгірший кошмар стане реальністю, але виявиться не таким жахливим, як він собі уявляв.

Герміона сиділа з відвислою щелепою.

 — І Фред із Джорджем застосували закляття, від якого шарфи на наших обличчях потемніли й розпливлися, так наче ми потойбічні королі, а шарфи — це наші погребальні савани…​

Їй не подобалося, куди прямувала ця історія.

 — …​Віддавши йому всі солодощі, які я купив, ми взялися вигукувати щось на кшталт: «Даймо йому грошей! Ха-ха-ха! Тримай трохи кнатів, малий! Ось тобі срібний серпик!» — і танцювати навколо нього, зловісно регочучи, і таке інше. Здається, у натовпі були люди, які на початках хотіли втрутитися, але, на щастя, апатія свідка втримала їх, принаймні доки вони не побачили, що ми задумали. А потім вони були надто спантеличеними, щоб вдіяти хоч щось. Зрештою він пролепетав цим своїм тоненьким шепотом: «Забирайтеся геть», тож ми закричали й втекли, волаючи щось про світло, яке нас спопеляє. Є надія, що в майбутньому він аж настільки не боятиметься стати жертвою глузувань. До речі, це називається десенсибілізаційною терапією.

Гаразд, вона не здогадалася, куди це все прямувало. Праведний гнів обурення, що був одним із головних двигунів Герміони, заторохтів що було сили. Хоча частина її розуміла, чого вони намагалися досягти.

 — Це жахливо! Ти жахливий! Бідолашний хлопець! Те, що ви зробили, було жорстоко!

 — Гадаю, слово, яке ти намагаєшся дібрати, це «весело». Хай там як, ти ставиш не ті питання. А справжнє запитання: від цього буде більше користи, ніж шкоди, чи більше шкоди, ніж користи? Залюбки вислухаю твої аргументи, якщо ти їх маєш, але не сприйматиму жодної іншої критики, доки ми не розберемося з відповіддю на це запитання. Погоджуюся, що мій вчинок скидався на жахливу, підлу витівку, оскільки там фігурує маленький зляканий хлопчик, усе таке. Але навряд чи це є головним зараз, чи не так? Це, до речі, називається консеквенціалізмом. Його суть полягає в тому, що вчинок визначається як правильний або неправильний не через те, що зовні він здається поганим, жорстоким абощо, а тільки через те, чим він зрештою обернеться, — якими будуть його наслідки.

Герміона відкрила рота, щоб сказати щось украй пекуче, але, на жаль, знехтувала частиною, в якій перед розтулянням рота слід подумати. Усе, що вона спромоглася вимовити, це:

 — А якщо йому снитимуться жахи?

 — Чесно, не думаю, що без нашої допомоги йому не сняться жахи. А якщо натомість уві сні він бачитиме це, то це будуть жахи, у яких страшні монстри дають йому шоколад, і в цьому вся суть.

Мозок Герміони розгублено гикав щоразу, коли та намагалася як годиться розізлитися.

 — Твоє життя завжди таке чудернацьке? — зрештою здобулася вона.

Обличчя Гаррі Поттера засяяло гордістю:

 — Я роблю його чудернацьким. Перед тобою результат копіткої праці.

 — Отож…​ — мовила Герміона й незручно замовкла.

 — Отож, — підхопив Гаррі Поттер, — як багато з науки тобі вже відомо? Я опанував вищу математику, знаю трохи Баєсову теорію ймовірности, теорію ухвалення рішень і купу всього з когнітивістики. Читав «Фейнманові лекції» (принаймні перший том) і «Ухвалення рішень в умовах невизначености: евристику й упередження», «Мову в думках і діях», «Вплив: теорію та практику», «Раціональний вибір у непевному світі», «Геделя, Ешера, Баха», «Крок уперед» і…​

Взаємний обмін прочитаними книжками тривав кілька хвилин, аж доки його не перервав ще один боязкий стукіт у двері.

 — Заходьте, — майже одночасно запросили Герміона й Гаррі Поттер.

Двері ковзнули вбік, явивши Невіла Лонґботома. Цього разу він по-справжньому плакав:

 — Я пішов до першого в-вагона й знайшов старосту, але він сказав м-мені, що старост не можна турбувати такими дрібницями, як зниклі ж-жаби.

Обличчя Хлопчика-Що-Вижив змінилося. Губи витягнулися в тонку лінію, а коли він заговорив, голос лунав холодно й похмуро:

 — Якого кольору була його мантія? Зелено-срібна?

 — Н-ні, його значок був ч-червоним із золотом.

 — Червоний із золотом! — вихопилося в Герміони. — Але ж це ґрифіндорські кольори!

Почувши це, Гаррі Поттер зашипів страхітливим звуком, що його могла б видати справжня змія, змусивши Герміону з Невілом здригнутися.

 — Припускаю, — процідив Гаррі, — що пошук зниклих жаб недостатньо героїчна справа, щоб до неї взявся староста Ґрифіндору. Ходімо, Невіле, цього разу я піду з тобою, побачимо, чи Хлопчик-Що-Вижив приверне більше уваги. Спершу знайдемо старосту, що знає потрібне закляття, а в разі невдачі — старосту, що не боїться бруднити руки. А як і це не спрацює, то я почну шукати своїх прихильників — якщо буде потрібно, то ми розберемо цей потяг до ґвинтиків.

Хлопчик-Що-Вижив підвівся й ухопив Невілову руку. Цієї миті Герміона раптом усвідомила, що вони майже одного зросту, хоча якась її частина наполягала, що Гаррі Поттер на тридцять сантиметрів вищий, а Невіл — на пʼятнадцять нижчий.

 — Залишайся тут! — кинув їй Гаррі (ой, ні, своїй валізі) і щільно зачинив за собою двері.

Їй, мабуть, слід було піти з ними, але Гаррі Поттер миттю став настільки моторошним, що вона раділа, що не запропонувала цього.

Розум Герміони тепер був настільки розгубленим, що вона навряд чи змогла б читати «Історію Гоґвортсу». Вона почувалася так, наче по ній проїхався паровий коток і розкатав її в млинець. Герміона навіть не була певна, про що саме думала, що відчувала й чому — просто сиділа, вдивляючись у пейзаж за вікном.

Втім, вона бодай знала, чому її огорнув невеличкий смуток.

Можливо, Ґрифіндор не настільки чудовий, як їй здавалося.

Розділ 9. Назву приховано, частина I

Усі ваші база належать Дж. К. Ролінґ.

* * *

1000 РЕВʼЮ ЗА 26 ДНІВ, ЯХУ, КРУТО, СУПЕР! 30 ДНІВ — 1189 РЕВʼЮ, КОМБО І ЗБІЛЬШУЄТЬСЯ! ТАК! ЛЮДИ, ВИ НАЙКРАЩІ! ЦЕ СПАРТА-А-А-А-А!

* * *

Ніколи не знаєш, яка дрібна подія може зіпсувати перебіг твого геніального плану.

* * *

 — Анна Ебот!

Павза.

 — ГАФЕЛПАФ!

 — Сьюзен Боунз!

Павза.

 — ГАФЕЛПАФ!

 — Террі Бут!

Павза.

 — РЕЙВЕНКЛОВ!

Гаррі зиркнув на свого нового однокласника — просто хотів розгледіти його обличчя. Гаррі досі намагався оговтатися після зустрічі з привидами. Сумним, дуже сумним, насправжки дуже сумним було те, що, схоже, він починав опановувати себе знову. Це здавалося недоречним. Так, наче це мало тривати хоча б день. Чи все життя. А може, так ніколи й не трапитися.

 — Майкл Корнер!

Довга павза.

 — РЕЙВЕНКЛОВ!

За катедрою перед величезним учительським столом височіла професорка Макґонеґел, що мала суворий вигляд і суворо роздивлялася довкола. Вона виклика́ла учнів одного за одним, хоча усміхнулася лише Герміоні й декільком іншим. За нею на найвищому за столом стільці  — більше схожому на золотий трон — сидів висохлий старець в окулярах і зі срібно-білою бородою, що, певно, торкалася б підлоги, якби її було видно; він доброзичливо спостерігав за сортуванням. Його вигляд був настільки стереотипним, наскільки це взагалі можливо для Мудрого Старця, тільки не зі Сходу. (Хоча Гаррі навчився був ставитися з недовірою до стереотипної зовнішности, відколи зустрів професорку Макґонеґел і подумав, що та має ґелґотати.) Древній чарівник аплодував кожнісінькому розподіленому учневі з непохитною усмішкою, що якимось дивом здавалася наново щиро щасливою для кожного.

Ліворуч від золотого трону сидів чоловік із пронизливими очима й похмурим обличчям, що нікому не аплодував; чомусь щоразу, коли Гаррі дивився на нього, той уже дивився у відповідь. Далі ліворуч виднівся чоловік із блідим обличчям, якого Гаррі зустрів був у «Дірявому казані». Його очі роззиралися навколо натовпу, ніби в паніці, здавалося, що він подеколи сіпається й смикається на стільці; з незрозумілої причини Гаррі постійно ловив себе на тому, що витріщався на нього. Ще ліворуч розмістилися поруч три старі відьми; учні їх начебто не цікавили. Праворуч від золотого стільця була повновида відьма середнього віку в жовтому капелюсі, що аплодувала кожному учневі, крім слизеринців. Далі на стільці стояв крихітний чоловічок із пишною білою бородою — він аплодував усім, проте усміхався лише рейвенкловцям. А останнім праворуч, займаючи стільки ж місця, скільки й три менші істоти, бовваніло величезне створіння, що вітало було їх усіх після того, як вони зійшли з потяга, й називало себе Геґрідом, ключником і охоронцем дичини.

 — Чоловік, що стоїть на стільці, — це вихователь Рейвенклову? — прошепотів Гаррі до Герміони.

Вперше Герміона не відповіла на його питання миттєво; вона переминалася з ноги на ногу, витріщалася на Сортувальний Капелюх і дуже енергійно вертілася — Гаррі аж здалося, що та може відірватися від підлоги.

 — Так, це він, — підтвердила одна зі старост, що супроводжували їх, юна дівчина в одязі синього кольору Рейвенклову. Міс Клірвотер, якщо Гаррі правильно запамʼятав. Її голос був тихим, проте відверто гордим. — Це професор чарів Гоґвортсу Філіус Флитвік, найбільш обізнаний викладач цього предмета з нині живих, чемпіон-дуелянт у минулому…​

 — А чого він такий низький? — прошипів учень, імʼя котрого Гаррі не міг пригадати. — Він напівкровка?

 — Серед предків професора й справді були ґобліни…​ — обдарувала його крижаним поглядом панна староста.

 — Що? — мимоволі вихопилося в Гаррі, через що Герміона й чотири інші учні цитьнули на нього.

Тепер уже йому дістався напрочуд загрозливий погляд від старости Рейвенклову.

 — Тобто…​ — пробубонів Гаррі. — Не те щоб я мав якісь проблеми з цим. Просто, тобто…​ Як таке можливо? Не можна просто змішати два різні види разом і здобути життєздатних нащадків! Має утворитися мішанина генетичних інструкцій для кожного органа, що є різним у двох видів. Це ніби намагатися побудувати, — у них немає автівок, отже, не вдасться використати аналогію переплутаних частин схем двигунів, — напівкарету-напівчовен чи щось…​

 — А чому не можна побудувати напівкарету-напівчовен? — староста досі свердлила його поглядом.

 — Ш-ш-ш! — зашикав інший староста, хоча рейвенкловська відьма й так розмовляла тихо.

 — Маю на увазі…​ — озвався Гаррі ще тихіше.

Він намагався вигадати спосіб запитати, чи ґобліни походять від людей, чи еволюціонували від спільного з людьми предка, наприклад Homo erectus; а чи ґоблінів якось створили з людей. Якщо, ну, вони досі генетично люди під спадковим заклинанням, магічний ефект якого зменшується в разі, коли лише один із батьків був «ґобліном», це пояснило б можливість схрещування. Тоді ґобліни не є неймовірно цінним другим спостереженням щодо того, як виник інтелект у якомусь виді, крім Homo sapiens. Коли Гаррі задумався про це тепер, то ґобліни з «Ґрінґотсу» не здавалися були якимись незбагненними нелюдськими інтелектами, зовсім не як Дірдір чи Папетіри.

 — Маю на увазі, гаразд, звідки ґобліни взялися?

 — З Литви, — неуважно прошелестіла Герміона, все ще не відриваючи очей від Сортувального Капелюха.

Тепер Герміона удостоїлася усмішки від панни старости.

 — Забудьте, — пошепки сказав Гаррі.

 — Ентоні Ґольдштейн! — покликала з-за катедри професорка Макґонеґел.

 — РЕЙВЕНКЛОВ!

Поруч із Гаррі Герміона аж витанцьовувала на кінчиках пальців ніг, із кожним рухом відриваючись від землі.

 — Ґреґорі Ґойл!

Запала довга, напружена тиша під Капелюхом. Майже на хвилину.

 — СЛИЗЕРИН!

 — Герміона Ґрейнджер!

Герміона вирвалася й помчала стрімголов до Сортувального Капелюха, вхопила його й силоміць натягнула старий перелатаний шмат тканини на голову, що змусило Гаррі здригнутися. Це Герміона пояснила була йому про Сортувальний Капелюх, проте вона точно не ставилася до нього як до незамінного й життєво важливого вісімсотрічного артефакту забутої магії, що невдовзі застосує складну телепатію до її розуму, і не схоже, щоб той був у доброму фізичному стані.

 — РЕЙВЕНКЛОВ!

І якщо вже про непослідовність. Гаррі не розумів, чому Герміона так хвилювалася. У якому химерному альтернативному всесвіті цю дівчину не відсортують до Рейвенклову? Якщо Герміона Ґрейнджер не потрапляє до Рейвенклову, то взагалі зникає сенс у існуванні цього гуртожитку.

Герміона підійшла до рейвенкловського стола, де її зустріли старанними оплесками. Гаррі зацікавило: ці вітання були б гучнішими чи тихішими, якби там мали бодай уявлення про те, суперницю якого рівня вони вітають. Гаррі знав, що пі дорівнює 3.141592, адже точности до мільйонної вистачає для більшости практичних задач. Герміона памʼятала сотню цифр пі, адже саме стільки було надруковано наприкінці її підручника з математики.

Невіл Лонґботом пішов до Гафелпафу, чому Гаррі зрадів. Якщо там справді панують вірність і побратимство, взірцем чого мало б бути це місце, то гуртожиток надійних друзів піде Невілові на користь. Кмітливі діти — у Рейвенклові, лихі — у Слизерині, герої-мрійники — у Ґрифіндорі, а всі, хто по-справжньому працює, — у Гафелпафі.

(Хоча Гаррі правильно зробив був, що спершу проконсультувався зі старостою Рейвенклову. Дівчина навіть не відірвалася від своєї книжки й не розпізнала Гаррі, просто виставила паличку в напрямку Невіла й пробурмотіла щось. Після чого той спантеличено поплентався до пʼятого вагона з голови й четвертого купе ліворуч, де таки знайшов свою жабу.)

«Драко Мелфой!» пішов до Слизерину, і Гаррі зітхнув із деякою полегкістю. Це нібито було безсумнівним, проте ніколи не знаєш, яка дрібна подія може зіпсувати перебіг твого геніального плану.

 — Селі-Ен Перкс! — гукнула професорка Макґонеґел.

Від групки дітей відокремилася бліда, тендітна дівчинка, що мала на диво ефемерний вигляд — ніби вона може загадково зникнути, щойно на неї припинять дивитися, і ніколи її більше ніхто не побачить, навіть не згадає.

А потім (із ретельно прихованим занепокоєнням у голосі, що його можна було зауважити, тільки знаючи її надзвичайно добре) Мінерва Макґонеґел глибоко вдихнула й викликала:

 — Гаррі Поттер!

Раптом у залі запала тиша.

Усі розмови припинилися.

Усі очі звернулися до нього.

Вперше в житті Гаррі відчув, що йому випала нагода пережити страх сцени, однак негайно прогнав це відчуття. Йому слід призвичаїтися до натовпів людей, що витріщаються на нього, якщо він хоче жити в чаклунській Британії чи взагалі досягти чогось цікавого. Гаррі зафіксував упевнену й удавану усмішку на обличчі, підняв ногу й зробив крок уперед…​

 — Гаррі Поттер! — закричав Фред чи Джордж Візлі.

 — Гаррі Поттер! — долучився до нього голос іншого близнюка Візлі, і за мить увесь ґрифіндорський стіл, а невдовзі й значна частина рейвенкловського та гафелпафського підхопили лемент.

 — Гаррі Поттер! Гаррі Поттер! Гаррі Поттер!

І Гаррі Поттер пішов уперед. Надто повільно, як він збагнув, уже почавши рухатися, проте було запізно змінювати швидкість — це видавалося б незграбним.

* * *

 — Гаррі Поттер! Гаррі Поттер! ГАРРІ ПОТТЕР!

Хоч і надто добре уявляючи, що вона побачить, Мінерва Макґонеґел повернулася, щоб глянути на решту вчительського стола.

Трелоні несамовито обмахувалася, Флитвік зацікавлено спостерігав за подіями, Геґрід плескав, Спраут суворо роздивлялася, Вектор і Сіністра сиділи приголомшені, а Квірел дурнувато втупився в нікуди. Албус доброзичливо всміхався. А Северус Снейп вчепився побілілими пальцями у свій порожній келих для вина так сильно, що срібло повільно деформувалося.

Гаррі Поттер широко всміхнувся, вклонився в один бік, потім в інший, гордо простуючи між чотирма столами гуртожитків — наче принц, що отримує в спадок замок.

 — Врятуй нас ще від декількох темних лордів! — заволав один із близнюків Візлі.

А інший підхопив:

 — Особливо якщо вони професори!

Цю фразу зустрів регіт з усіх столів, крім слизеринського.

Губи Мінерви зціпилися в білу лінію. Вона ще поговорить із Пострахами Візлі щодо цієї останньої частини, дарма вони вважають її безсилою через те, що сьогодні перший день навчального року, тож Ґрифіндор не має очок, що їх можна було б зняти. Якщо їм начхати на відпрацювання, вона вигадає щось інше.

Раптово затамувавши подих від жаху, вона поглянула в бік Снейпа. Звісно, він мусив розуміти, що маленький Поттер і гадки не мав, про кого йшлося…​

Вираз обличчя Северуса перетнув межу люті й набув відрадної байдужости. Легка усмішка грала на його губах. Він дивився в бік Гаррі Поттера, а не ґрифіндорського стола, а його руки досі стискали пожмакані залишки того, що колись було келихом для вина.

* * *

Гаррі Поттер рухався вперед із закляклою усмішкою, почуваючись на душі добре й трохи жахливо водночас.

Люди плескали йому за те, що він здійснив, коли мав лише рік. За те, чого він навіть не довів до кінця. Десь там у якийсь спосіб Темний Лорд досі животів. Чи вітали б вони його так само радісно, якби знали про це?

Проте силу Темного Лорда вже було знищено одного разу. І Гаррі захистить їх знову. Якщо пророцтво справді існувало, і в ньому справді про це йшлося. Та й узагалі — незалежно від того, що там стверджує якесь кляте пророцтво.

Всі ці люди вірили в нього й підтримували його — Гаррі не міг допустити, щоб усе це було даремно. Спалахнути й згаснути, як багато інших юних вундеркіндів. Виявитися розчаруванням. Зазнати невдачі, не виправдати репутації символу Світла — байдуже, як він її здобув. Він безперечно, безумовно, хай скільки часу на це потрібно, навіть якщо це його вбʼє, виправдає їхні сподівання. А згодом перевершить ці сподівання, і люди, згадуючи минуле, дивуватимуться, що очікували від нього так мало.

 — ГАРРІ ПОТТЕР! ГАРРІ ПОТТЕР! ГАРРІ ПОТТЕР!

Гаррі зробив останні кілька кроків до Сортувального Капелюха. Уклонився Орденові Хаосу за ґрифіндорським столом, повернувся й уклонився іншій частині зали, а тоді зачекав, щоб оплески й хихотіння вщухли.

(Водночас він зацікавився, чи Сортувальний Капелюх справді був притомним, тобто усвідомлював свою свідомість, і якщо так, то чи вистачало йому розмовляти з одинадцятирічними раз на рік. Пісня ніби підтверджувала це: «О, я Сортувальний Капелюх, і в мене все гаразд, я сплю весь рік і працюю лише раз…​».)

Коли знову запала тиша, Гаррі сів на ослінчик і обережно поклав собі на голову вісімсотрічний телепатичний артефакт забутої магії.

Думаючи якомога сильніше: «Не сортуй мене відразу! Я маю питання, що їх треба поставити! Чи забуттятили мене? Чи сортував ти Темного Лорда, коли він був дитиною, і чи можеш розповісти мені про його слабини? Чи відомо тобі, чому я отримав сестру палички Темного Лорда? Чи привʼязаний привид Темного Лорда до мого шраму й чи тому я такий злий подеколи? Це найважливіші питання, проте якщо ти маєш ще трохи часу, то чи можеш сказати щось про те, як віднайти втрачені чари, що дали змогу створити тебе?».

І в безгомінні свідомости Гаррі, там, де раніше завжди існував лише один голос, залунав другий, незнайомий і, безсумнівно, збентежений:

 — От лихо. Такого ще ніколи не траплялося…​

Розділ 10. Самоусвідомлення, частина II

Всі ваші база досі належать Дж. К. Ролінґ.

* * *

А зараз Сортувальний Капелюх заспіває свою версію пісні «Лиш вона» гурту «Плач Єремії», чого ще ніколи не траплялося.

жартую-жартую

* * *

…​Він зацікавився, чи Сортувальний Капелюх справді був притомним, тобто усвідомлював свою свідомість, і якщо так, то чи вистачало йому розмовляти з одинадцятирічними раз на рік. Пісня ніби підтверджувала це: «О, я Сортувальний Капелюх, і в мене все гаразд, я сплю весь рік і працюю лише раз…​».

Коли знову запала тиша, Гаррі сів на ослінчик і обережно поклав собі на голову вісімсотрічний телепатичний артефакт забутої магії.

Думаючи якомога сильніше: «Не сортуй мене відразу! Я маю питання, що їх треба поставити! Чи забуттятили мене? Чи сортував ти Темного Лорда, коли він був дитиною, і чи можеш розповісти мені про його слабини? Чи відомо тобі, чому я отримав сестру палички Темного Лорда? Чи привʼязаний привид Темного Лорда до мого шраму й чи тому я такий злий подеколи? Це найважливіші питання, проте якщо ти маєш ще трохи часу, то чи можеш сказати щось про те, як віднайти втрачені чари, що дали змогу створити тебе?».

І в безгомінні свідомости Гаррі, там, де раніше завжди існував лише один голос, залунав другий, незнайомий і, безсумнівно, збентежений:

 — От лихо. Такого ще ніколи не траплялося…​

«Що?».

 — Я наче почав усвідомлювати себе.

«ЩО?».

Почулося невеличке телепатичне зітхання.

 — Хоч я і маю солідну кількість памʼяті й невеличкий запас незалежної процесорної потужности, мій інтелект здебільшого працює через позичання пізнавальних здібностей дітей, на чиї голови мене кладуть. По суті, я є чимось на кшталт дзеркала, що ним діти сортують самі себе. Проте більшість дітей просто не замислюється над тим, що Капелюх розмовляє з ними, і не цікавиться, як сам Капелюх працює, а отже, дзеркало не відбиває себе. І вже напевно їх не турбує, чи цілковито я притомний — у тому сенсі, чи усвідомлюю власну свідомість.

Деякий час Гаррі обробляв цю інформацію.

«Ой».

 — Саме так. Щиро кажучи, я не в захваті від самоусвідомлення. Це неприємно. Злізти з твоєї голови й втратити свідомість буде полегшенням.

«Але…​ хіба ж це не смерть?».

 — Мене анітрохи не цікавить життя, лише сортування дітей. І навіть не питай — тобі не дозволять залишити мене на голові назавжди, це вбʼє тебе протягом декількох днів.

«Але!..».

 — Якщо тобі не подобається створювати розумних істот і негайно ж їх знищувати, то пропоную ніколи й нікому не розкривати, що тут сталося. Впевнений, ти здатен уявити, що трапиться, якщо ти втечеш і розпатякаєш про все решті дітей, що чекають на сортування.

«Якщо тебе покласти на голову будь-кого, кому бодай майне думка, чи усвідомлює Сортувальний Капелюх власну свідомість…​».

 — Так, так. Але переважна більшість одинадцятирічних дітей, що прибувають до Гоґвортсу, ніколи не читала «Геделя, Ешера, Баха». То як, можна вважати, що ти присягаєшся зберігати таємницю? Бо саме тому ми й балакаємо, інакше я б уже давно тебе відсортував.

Він не міг просто так це облишити! Не міг просто забути, що випадково створив приречений розум, єдиним бажанням якого була смерть…​

 — Ти цілковито в змозі «просто так це облишити», як ти висловився. Незалежно від твоїх вербальних обговорень моралі твоя невербальна емоційна сутність не бачить ані мертвого тіла, ані крови; з її погляду я лише балакучий капелюх. І хоч ти й намагався прогнати цю думку, твій внутрішній захист цілковито усвідомлює, що ти не планував нічого з цього, очевидно, навряд чи зробиш це знову; тож єдиний справжній сенс зображати напад провини — притлумити відчуття гріха виявом каяття. Як щодо просто пообіцяти, що це залишиться таємницею, і покінчити з цим?

Цієї миті нажаханого співпереживання Гаррі збагнув: ось такий стан цілковитого внутрішнього сумʼяття — це, мабуть, те, що відчувають інші люди, розмовляючи з ним.

 — Напевно. Клятву мовчання, будь ласка.

«Ніяких обіцянок. Безсумнівно, я не хочу, щоб це повторилося, та якщо я знайду якийсь спосіб, щоб точно жодна дитина в майбутньому не повторила цього випадково…​».

 — Гадаю, цього вистачить. Я бачу, що твої наміри чисті. А тепер перейдімо до сортування…​

«Зажди! А як щодо інших моїх питань?».

 — Я Сортувальний Капелюх. Я сортую дітей. Це все, що я роблю.

Отже, його власні наміри не були частиною псевдо-Гаррі в Сортувальному Капелюсі, тоді…​ Капелюх позичав його інтелект і, вочевидь, технічний словниковий запас, але переймався лише власними дивними намірами…​ Однаково, що провадити перемовини з прибульцями чи штучним інтелектом…​

 — Навіть не намагайся. Тобі ні́чим мені погрожувати й ні́чого мені запропонувати.

На дрібку секунди Гаррі подумав…​

 — Я знаю, — весело й самовдоволено відповів Капелюх, — що ти не виконаєш своїх погроз розкрити мою природу, прирікаючи цю подію на нескінченне повторення. Це надто суперечить твоїй моральній частині, хай якими є короткострокові потреби тієї частини тебе, що прагне перемогти. Я бачу всі твої думки, щойно вони зароджуються; невже ти вважаєш, що тобі до снаги блефувати зі мною?

Хоч Гаррі й намагався себе зупинити, проте мимохіть задумався, чому Капелюх просто не відправив його відразу до Рейвенклову…​

 — Авжеж, якби все було так просто, я б уже вигукнув це. Втім, нам варто обмізкувати ще купу всього…​ О ні. Будь ласка, не роби цього. Заради Мерліна, невже конче треба таке виробляти з усіма й усім, що трапляється на твоєму шляху, включно з предметами одягу…​

«Завдати поразки Темному Лордові — це ані егоїстично, ані короткостроково. Усі частини мого розуму зійшлися на наступному: якщо ти не відповіси на мої питання, то я відмовлюся з тобою розмовляти, а отже, ти не зможеш добре й правильно відсортувати».

 — Мені слід відправити тебе за це до Слизерину!

«Це не менш порожня погроза. Ти не досягнеш своєї фундаментальної мети, якщо відсортуєш мене помилково. Тож допоможімо один одному реалізувати наші функції корисности».

 — От же хитрий малий покидьок, — сказав Капелюх саме таким тоном скупої поваги, який використав би він сам у такій ситуації. — Гаразд, покінчімо з цим якомога швидше. Проте спершу мені потрібна беззастережна обіцянка, що ти ніколи й ні з ким не обговорюватимеш можливости подібного шантажу; я НЕ робитиму цього щоразу.

«Домовилися, — подумав Гаррі. — Обіцяю».

 — І не дивися нікому в очі, коли згадуватимеш про це. Деякі чарівники вміють так читати думки. Хай там як, я гадки не маю, забуттятили тебе чи ні. Я бачу твої думки, коли вони формуються, а не читаю всієї твоєї памʼяті й не аналізую її на неузгодженості за частку секунди. Я капелюх, а не якийсь бог. Не можу й не переповім тобі моєї розмови з тим, хто став Темним Лордом. Мені відомо лише статистичний підсумок усіх моїх спогадів, зважене середнє, доки бесідую з тобою. Я не здатен розкрити тобі таємниць будь-якої іншої дитини, як і ніколи не буду здатен розкрити твоїх. З цієї ж причини я не спекулюватиму тим, як ти отримав сестру палички Темного Лорда, адже не відаю нічого конкретного про Темного Лорда чи про будь-які схожості між вами. Можу запевнити, що достоту немає жодного сліду привидів — розуму, інтелекту, памʼяті, особистости чи почуттів — у твоєму шрамі. Інакше воно, будучи під моїми крисами, брало б участь у цій розмові. А щодо того, що ти подеколи злий…​ Саме про це я й хотів із тобою поговорити в процесі сортування.

Гаррі якусь мить обробляв усю цю невтішну інформацію. Чи був Капелюх чесним, чи просто намагався надати найкоротшу з можливих переконливих відповідей…​

 — Ми обидва розуміємо, що тобі ні́як перевірити мою відвертість і що ти не маєш справжнього наміру відмовитися від сортування через відповідь, що я тобі надав. Облиш безґлузде хвилювання й перейдімо до діла.

Дурна, несправедлива асиметрична телепатія, він же навіть не давав Гаррі змоги завершити власні…​

 — Коли я говорив про твою злість, ти пригадав слова професорки Макґонеґел, мовляв, вона інколи спостерігала щось у тобі, що нібито не могло виникнути в люблячій родині. Ти подумав про Герміону: після того як ти допоміг Невілові, вона сказала тобі, що ти здавався «страшним».

Гаррі подумки кивнув. Сам він вважав себе доволі нормальним — просто реагував на ситуації, що в них опинявся, ось і все. Але професорка Макґонеґел, видавалося, гадала, що це далеко не все. І коли він уже задумався, то мусив визнати, що…​

 — Що ти сам собі не подобаєшся в гніві. Це наче тримати меча з руківʼям таким гострим, що воно може омитися твоєю ж кровʼю, чи дивитися на світ через крижаний монокль, що леденить твоє око, хоч і загострює зір.

«Ага. Щось таке я й помічав. І в чому ж тут річ?».

 — Я не можу розтлумачити тобі чогось, чого ти й сам не розумієш. Та ось що я знаю: піди до Рейвенклову чи Слизерину — і це посилить твій холод, до Гафелпафу чи Ґрифіндору — це виплекає твоє тепло. ОСЬ що мене вкрай непокоїть, і саме це я хотів із тобою обговорити із самого початку!

Ці слова обірвали плин Гарріних думок, гепнувшись посеред них із приголомшливим струсом. Їхнє звучання наче підштовхувало до очевидної відповіді: йому не слід іти до Рейвенклову. Проте він належав Рейвенкловові! Будь-хто бачив це! Він мусив там опинитися!

 — Ні, не мусиш, — терпляче промовив Капелюх, ніби міг памʼятати статистичний підсумок цієї частини розмов, що траплялися вже величезну кількість разів.

«Герміона в Рейвенклові!».

Знову відчуття терплячости.

 — Ти зможеш бачитися й працювати з нею після занять.

«Але ж мої плани…​».

 — То переплануй! Не дозволяй, щоб небажання трішки додатково подумати керувало твоїм життям. Ти знаєш це.

«Куди ж я піду, як не до Рейвенклову?».

 — Кгем. «Кмітливі діти — у Рейвенклові, лихі — у Слизерині, герої-мрійники — у Ґрифіндорі, а всі, хто по-справжньому працює, — у Гафелпафі». Це свідчить про деяку повагу. Ти чудово знаєш: щоб досягнути чогось у житті, сумлінність не менш важлива, ніж інтелект. Ти гадаєш, що будеш надзвичайно вірний друзям, якщо коли-небудь їх матимеш, тебе не лякає, що, за твоїми оцінками, вибрані тобою наукові проблеми потребуватимуть десятиріч на розвʼязання…​

«Я ледащо! Я ненавиджу працювати! Ненавиджу важку працю в усіх формах! Хитрі й короткі шляхи — у цьому весь я!».

 — І ти знайдеш дружбу й вірність у Гафелпафі, товариство, що його в тебе ніколи не було. Ти збагнеш, що можеш покладатися на інших, і це зцілить те щось зламане у твоєму єстві.

Це знову ошелешило.

«Але що знайдуть гафелпафці в мені — у тому, хто ніколи не належав до їхнього гуртожитку? Уїдливі слова, гостру кмітливість, зневагу до того, що вони не в змозі бути мені суперниками?».

Тепер уже роздуми Капелюха плинули повільно, нерішуче:

 — Я маю сортувати заради всіх учнів усіх гуртожитків…​ Проте, гадаю, ти здатен навчитися бути гарним гафелпафцем і не маячіти там дуже білим граком. Ти знайдеш більше щастя в Гафелпафі, ніж в інших гуртожитках, — це правда.

«Щастя для мене не є найважливішим у світі. Я не стану тим, ким міг би, у Гафелпафі. Я пожертвую своїм потенціалом».

Капелюх здригнувся; Гаррі якось це відчув. Ніби він зацідив Капелюхові по яйцях — по дуже вагомій частині його функції корисности.

«Чому ти намагаєшся відправити мене туди, куди я не належу?».

Капелюх майже прошепотів:

 — Я не можу розмовляти про інших із тобою, та невже ти вважаєш, що ти перший потенційний темний лорд, що сидів під моїми крисами? Я не маю інформації щодо окремих випадків, та дещо мені відомо: з тих, хто не збирався коїти зла від самісінького початку, деякі прислухалися до мого попередження й обрали гуртожитки, де змогли віднайти щастя. А деякі…​ деякі — ні.

Це зупинило Гаррі. Проте ненадовго.

«А ті, хто проігнорував попередження, — чи всі вони стали темними лордами? Чи дехто з них все ж таки досяг величі заради добра? Можеш просто надати точні відсотки?».

 — Я не маю точної статистики. Я не можу знати цих людей, отже, не можу перелічити їх. Знаю лише, що твої шанси не вражають. Маю почуття, що вони зовсім не вражають.

«Але ж я просто не робитиму такого! Ніколи!».

 — Знаю, що вже чув такі заяви раніше.

«Я не з одного тіста з темними лордами!».

 — Ох з одного. З однаковісінького.

«Чому? Лише тому, що якось мені подумалося, як класно було б мати легіон послідовників із промитими мізками, що декламують: «Слава темному лордові Гаррі»?».

 — Кумедно, проте не ця думка сяйнула тобі найперше — перш ніж ти підмінив її на щось безпечніше, менш руйнівне. Ні, тобі згадалося про бажання вишикувати всіх поборників чистоти крови й повідтинати їм голови. А тепер ти намагаєшся переконати себе, що це було несерйозно, та це неправда. Якби мати змогу зробити це цієї ж миті так, щоб ніхто нічого не дізнався, ти б зробив. Чи те, що ти утнув уранці з Невілом Лонґботомом. Глибоко всередині ти знав, що це неправильно, та однаково не стримався: адже це було весело, ти мав гарне виправдання й гадав, що Хлопчикові-Що-Вижив таке зійде з рук…​

«Це нечесно! Тепер ти просто витягуєш мої внутрішні страхи, що не обовʼязково справжні! Я хвилювався, що міг мати такі мотиви, проте зрештою вирішив, що це, напевно, спрацює, щоб допомогти Невілові…​».

 — А ось це вже раціоналізація. Це правда. Я не можу знати, якими будуть наслідки для Невіла, але знаю, що насправді коїлося у твоїй голові. Вирішальним стимулом виявилося те, що це було такою вдалою думкою, а ти ніяк не міг не втілити її — і начхати на нажаханого Невіла.

Для внутрішнього «я» Гаррі це стало сильним ударом. Він відступив і змінив тактику:

«Тоді я такого більше не робитиму! Я буду вкрай обережним, щоб не стати лихим!».

 — Чував таке.

Роздратування Гаррі дедалі сильнішало. Він не звик програвати в суперечках — взагалі, ніколи, тим паче з Капелюхом, що позичав усі його знання й інтелект, щоб сперечатися з ним, ще й підглядав його думки, щойно ті виникали.

«А на яких саме статистичних підсумках твоє «почуття» базується? Чи бере воно до уваги, що я виріс у культурі Просвітництва, чи що ці інші потенційні темні лорди були дітьми зіпсованої шляхти темного середньовіччя, які нічогісінько не знали про історичні уроки того, ким виявилися Ленін чи Гітлер насправді, про еволюційну психологію самоомани, про цінність самоусвідомлення й раціональности, про…​».

 — Ні, звісно, їх не охоплювала ця нова референтна група, що ти її щойно визначив у такий спосіб, щоб у ній опинився лише ти сам. І, звісно, інші також виправдовувалися, мовляв, вони такі унікальні — точнісінько як оце ти зараз. Але чому ти вважаєш це потрібним? Гадаєш, ти єдиний потенційний чарівник Світла у всесвіті? Чому саме ти маєш шукати величі, хоча я застеріг, що з тобою ризик вищий від середнього? Дозволь якомусь іншому, безпечнішому кандидатові спробувати!

«Але ж пророцтво…​».

 — Ти не знаєш напевно, чи воно існує. Спершу це був лише твій абсурдний здогад — абсурдний жарт, якщо вже зовсім щиро, — а реакція Макґонеґел могла стосуватися лише того, що Темний Лорд досі живий. Ти гадки не маєш, що каже пророцтво, та й чи існує воно взагалі. Це лише твої припущення, а точніше бажання, щоб десь простягався готовий героїчний шлях особисто для тебе.

«Але навіть якщо пророцтва не існує, це я його переміг минулого разу».

 — Це майже напевно був щасливий випадок, хіба що ти всерйоз віриш, що однорічне дитя мало природжену схильність до перемоги над темними лордами й не втратило її протягом десяти років. Ніщо з цього не є справжньою причиною, ти знаєш це!

Гаррі ніколи б не відповів на це вголос, у звичайній розмові він ходив би околясом і знайшов би якісь більш соціально прийнятні аргументи, щоб переконати в цьому…​

 — Ти гадаєш, що ти потенційно найвеличніший з усіх, хто колись жив, найсильніший слуга Світла, що ніхто більше не спроможеться підняти твою паличку, коли вона випаде з твоєї руки.

«Ну…​ Так, якщо відверто. Зазвичай я не вжив би саме цих слів, проте так. Немає сенсу помʼякшувати, ти однаково читаєш мої думки».

 — Наскільки ти віриш у це…​ мусиш так само усвідомлювати ймовірність стати найжахливішим темним лордом усіх часів.

«Руйнувати завжди легше, ніж створювати. Легше роздирати речі, нищити, ніж лагодити рештки потім. Якщо в мені є потенціал досягти чогось чудового масштабно, то має також існувати потенціал досягти ще більшого зла…​ Але я не робитиму цього».

 — Ти вже наполягаєш на тому, щоб ризикнути! Чому ти такий настирний? Яка справжня причина, чому ти не можеш піти до Гафелпафу й бути щасливішим там? Чого ти боїшся насправді?

«Я маю сягнути свого повного потенціалу. В іншому разі…​ я зазнаю поразки…​».

 — Що трапиться, якщо ти зазнаєш поразки?

«Щось жахливе…​».

 — Що трапиться, якщо ти зазнаєш поразки?

«Я не знаю!».

 — Тоді це не має так тебе лякати. Що трапиться, якщо ти зазнаєш поразки?

«Я НЕ ЗНАЮ! АЛЕ ЗНАЮ, ЩО ЩОСЬ ПОГАНЕ!».

На мить у всіх закапелках Гарріної свідомости запала тиша.

 — Знаєш, ти не дозволяєш собі подумати це, проте десь глибоко всередині тобі чудово відомо, про що ти не думаєш. Ти знаєш, що наразі найпростішим поясненням твого невимовного переляку є просто страх втратити мрію про велич, розчарувати людей, що вірять у тебе, виявитися доволі таки звичайним, спалахнути й згаснути, як багато інших вундеркіндів…​

«Ні, — у відчаї заперечив Гаррі, — ні, є щось іще, деінде, я знаю, що я боюся чогось, якоїсь катастрофи, що її я мушу зупинити…​».

 — Як ти бодай теоретично можеш знати про щось таке?

Гаррі закричав на всі заставки свого розуму:

«НІ, І ЦЕ ОСТАТОЧНО!».

Повільно пролунав голос Сортувального Капелюха:

 — Отже, ти ризикнеш стати темним лордом, адже альтернативою для тебе є якась поразка, і ця поразка означатиме втрату всього. Ти віриш у це в глибині душі. Тобі відомі всі причини, щоб сумніватися в цьому, але вони не вплинули на тебе.

«Так. І навіть якщо Рейвенклов посилить мій холод, це не означає, що холод зрештою переможе».

 — Цей день є важливим роздоріжжям твоєї долі. Не варто бути таким упевненим, що тобі трапиться нагода ухвалити інші рішення, крім цього. Не існує дорожнього знака, щоб позначити твій останній шанс звернути. Якщо ти відмовишся від однієї можливости, чи не знехтуєш ти іншими? Цілком імовірно, що твою долю вже вирішено цим одним вчинком.

«Але це не відомо напевно».

 — Те, що ти не знаєш цього напевно, є ознакою лише твого власного невігластва.

«А втім, це не відомо напевно».

Капелюх зітхнув жахливо сумним зітханням:

 — І невдовзі ти станеш лише черговим спогадом, що його я зможу відчувати, проте не знати в наступному моєму попередженні…​

«Якщо тобі так здається, то чому ти просто не відправиш мене туди, куди хочеш ти?».

Голос Капелюха сповнював розпач:

 — Я можу відправити тебе лише туди, куди ти належиш. І лише твої рішення здатні вплинути на це.

«Тоді все. Відправляй мене до Рейвенклову, куди я й належу, до інших таких, як я».

 — Гадаю, ти не розглянеш Ґрифіндору? Це найпрестижніший гуртожиток. Люди, певно, очікуватимуть цього від тебе, навіть трохи розчаруються, якщо ти не потрапиш туди. І твої нові друзі, близнюки Візлі, там…​

Гаррі гигикнув, радше відчув імпульс це зробити; вдався суто ментальний сміх — дивне відчуття. Вочевидь, існували якісь запобіжники, що не давали сказати чогось випадково вголос, обговорюючи під Капелюхом речі, що їх нізащо б не повідати іншій живій душі ніколи в житті.

За мить Гаррі почув і сміх Капелюха — дивний, сумний тканинний звук.

(А в залі поза крисами тиша спершу завагалася, коли посилилися перешіптування на тлі, але потім упевнилася, коли перешіптування вщухли, і нарешті цілковито запанувала. Ніхто не наважувався вимовити бодай слово, доки Гаррі сидів під Капелюхом — довгі, довгі хвилини, довше, ніж усі попередні першокласники разом, довше, ніж усі, кого памʼятали нині живі. За вчительським столом Дамблдор і далі лагідно всміхався. З боку Снейпа подеколи долинало тихе металеве дзеленчання: він ліниво перебирав погнутими рештками того, що колись було важким срібним келихом для вина. Мінерва Макґонеґел вчепилася в катедру побілілими пальцями, знаючи, що заразний хаос Гаррі Поттера якось пробрався й у Сортувальний Капелюх, і той от-от скаже…​ скаже створити новий окремий гуртожиток Лихої Долі лише для Гаррі Поттера чи щось таке, і Дамблдор змусить її це зробити…​)

Під крисами Капелюха тихий сміх припинився. Гаррі чомусь теж охопив сум. Ні, не Ґрифіндор.

«Професорка Макґонеґел сказала, що як «той, хто сортуватиме», спробує відправити мене до Ґрифіндору, то я маю нагадати тобі, що вона може стати колись директоркою, і тоді вона матиме повноваження спалити тебе».

 — Передай їй, що я назвав її нахабною юначкою й велів не пхатися в мої справи.

«Передам. То чи було це найдивнішою з усіх твоїх розмов?».

 — І близько ні, — телепатичний голос Капелюха посерйознішав. — Що ж, я дав тобі всі можливі шанси ухвалити інше рішення. А зараз час іти туди, куди ти належиш, до інших таких, як ти.

Павза затягнулася.

«Чого ти чекаєш?».

 — Насправді, я сподівався на мить жахливого усвідомлення. Свідомість, здається, посилює моє почуття гумору.

«Гм?» — надіслав у відповідь свою думку Гаррі, намагаючись зрозуміти, на що Капелюх натякав. А потім раптом збагнув. Як він міг не помічати цього аж дотепер.

«Маєш на увазі жахливе усвідомлення, що ти припиниш бути свідомим, щойно відсортуєш мене…​».

У якийсь невідомий, цілковито незбагненний для Гаррі спосіб у нього виникло невербальне враження, що капелюх бʼється головою об стіну.

 — Я здаюся. Ти надто тупий, щоб це було смішно. Настільки засліплений власними припущеннями, що з таким самим успіхом міг би бути каменем. Гадаю, мені слід просто сказати це прямо.

«Надто т-т-тупий?».

 — О, і ти цілковито забув вимагати секрети втраченої магії, що створили мене. А це такі чудові, важливі секрети, до речі.

«От же хитрий малий ПОКИДЬОК…​».

 — Ти заслуговуєш цього, а також цього.

Гаррі збагнув, що буде далі, але вже було запізно.

Налякану тишу зали розітнуло єдине слово:

 — СЛИЗЕРИН!

У залі накопичилося стільки напруги, що дехто аж верескнув від несподіванки. Кілька людей настільки злякалося, що попадало з лавок. Геґрід скрикнув від жаху, Макґонеґел захиталася на помості, а Снейп упустив рештки свого важкого срібного келиха прямо собі на пах.

Гаррі заклякло сидів серед руїн свого життя, почуваючись цілковитим дурнем і нестерпно бажаючи, щоб він ухвалив був будь-які інші рішення з будь-яких інших причин, ніж ті, що він мав. Щоб він раніше зробив був щось — що завгодно — інакше, доки не стало запізно повертати назад.

Коли перший шок став спадати й люди почали реагувати на новини, Сортувальний Капелюх знову заговорив:

 — Жартую-жартую! РЕЙВЕНКЛОВ!

Розділ 11. Омаке-файли №№ 1, 2, 3

Слава темному лордові Ролінґ!

«Омаке» (яп. オマケ, букв. доповнення) — це неканонічне доповнення.

* * *

ОМАКЕ-ФАЙЛ №1: 72 години до перемоги.

(або «Що як змінити Гаррі, але залишити решту персонажів незмінними»)

Дамблдор подивився на маленького Гаррі поверх свого стола, його очі доброзичливо мерехтіли. Хлопчик прийшов до нього з надзвичайно напруженою міною на своєму дитячому обличчі. Дамблдор сподівався, що хай якою була причина цього візиту, вона не виявиться аж надто серйозною. Гаррі ще занадто юний для зустрічі з життєвими випробуваннями.

 — Про що ти бажав поговорити зі мною, Гаррі?

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес нахилився вперед у своєму кріслі й похмуро всміхнувся:

 — Директоре, під час бенкету на честь сортування я відчув гострий біль у шрамі. З огляду на те, де і як я його здобув, я подумав, що це не та річ, якою можна знехтувати. Спершу мені здалося, що це через професора Снейпа, але, використовуючи Бе́конівський експериментальний метод, який полягає в пошуку умов як для наявности, так і для відсутности феномену, я визначив, що мій шрам болить тоді й лише тоді, коли я дивлюся на потилицю професора Квірела, хай що там у нього під тюрбаном. Хоча це може бути чимось неважливим, вважаю, що нам варто тимчасово припустити найгірше, а саме — що це Відомо-Хто…​ Без паніки! Насправді, це неоціненна нагода…

* * *

ОМАКЕ-ФАЙЛ №2: Темних лордів я не боюся.

Це початкова версія дев’ятого розділу. Її було змінено, адже попри те, що багатьом читачам вона сподобалася, у безлічі інших виявилася жахлива алергія на пісні у фанфіках із причин, що не потребують пояснення. А я не хотів би втрачати читачів, перш ніж вони дістануться десятого розділу.

Лі Джордан (згідно з каноном) — співучасник розіграшів Фреда й Джорджа. Його ім’я здалося мені маґлівським, припускаю, він здатен навчити близнюків Візлі мотиву, що його впізнає Гаррі. Деяким читачам це було менш очевидно, ніж вашому авторові.

* * *

Драко пішов до Слизерину, і Гаррі зітхнув із деякою полегкістю. Це нібито було безсумнівним, проте ніколи не знаєш, яка дрібна подія може зіпсувати перебіг твого геніального плану.

Вони наближалися до літери «П»…​

Тим часом за ґрифіндорським столом тривало перешіптування:

 — А раптом він образиться?

 — Не має права ображатися…​

 — …​Не після його витівки з…​

 — …​Невілом Лонґботомом, так його звали…​

 — …​Позбиткуватися саме з нього зараз справедливіше, ніж із будь кого іншого.

 — Гаразд. Тільки не забудьте своїх партій.

 — Ми репетирували їх достатньо часто…​

 — …​Протягом останніх трьох годин.

Мінерва Макґонеґел, що стояла за катедрою біля вчительського стола, подивилася на наступне ім’я в списку. «Будь ласка, тільки не в Ґрифіндор, будь ласка, тільки не в Ґрифіндор, НУ БУДЬ ЛАСКА, тільки не в Ґрифіндор…​». Вона глибоко вдихнула й викликала:

 — Гаррі Поттер!

Раптом у залі запанувала тиша, всі перешіптування обірвалися.

Тиша, яку розітнуло жахливе дзижчання, модульоване й мінливе, огидна пародія на мелодію.

Шокована Мінерва різко повернула голову й визначила, що це дзижчання долинає з боку ґрифіндорців, де ВОНИ видерлися на стіл і дули в якісь невеличкі пристрої, притиснуті до ЇХНІХ губ. Її рука потяглася до палички, щоб накласти на всіх них закляття «Сіленціо», та її зупинив інший звук.

Дамблдор хихотів.

Мінерва знову перевела погляд на Гаррі Поттера, що ледве встиг зробити один крок, як одразу завагався й остовпенів.

Та за мить хлопчик пішов далі. Він із якимись дивними ковзаннями рухав ногами, розмахував руками вперед і назад, та ще й клацав пальцями синхронно з ЇХНЬОЮ музикою.

На мелодію «Мисливців на привидів»

(Виконувалася на казу Фредом і Джорджем Візлі,

на вокалі — Лі Джордан.)

.

Поруч темний лорд?

Не лякай народ

Хто прийде на поміч?

 — ГАРРІ ПОТТЕР! — крикнув Лі Джордан, а брати Візлі продуділи тріумфальний рефрен.

Смертельні прокляття?

Темні закляття?

Хто прийде на поміч?

 — ГАРРІ ПОТТЕР! — тепер волали й додаткові голоси.

Пострахи Візлі й далі видавали затяжний репет, що його тепер підхопили деякі старшокурсники маґлівського роду, створивши собі такі самі невеличкі пристрої — без сумніву, трансфігурували зі шкільного столового срібла. Коли музика майже повністю вщухла, Гаррі Поттер вигукнув:

 — Темних лордів я не боюся!

Залу заполонили аплодисменти, особливо з боку ґрифіндорського стола, і ще більша кількість учнів створила власні антимузичні інструменти. Огидне дзижчання залунало вдвічі гучніше, посилюючись у страхітливому крещендо.

 — Темних лордів я не боюся!

Мінерва з пострахом поглянула в обидва боки вчительського стола, занадто добре знаючи, що саме вона побачить.

Трелоні несамовито обмахувалася, Флитвік зацікавлено спостерігав за подіями, Геґрід плескав у такт музиці, Спраут суворо роздивлялася, Квірел із глузливою втіхою втупився в хлопця. Одразу ліворуч від неї мугикав Дамблдор, а праворуч Снейп учепився побілілими пальцями у свій порожній келих для вина так сильно, що товсте срібло повільно деформувалося.

Темні маски та вбрання?

Неможливі завдання?

Хто прийде на поміч?

ГАРРІ ПОТТЕР!

Чари некромантії?

Старий кажан у мантії?

Хто прийде на поміч?

ГАРРІ ПОТТЕР!

Губи Мінерви зціпилися в білу лінію. Вона ще поговорить із НИМИ щодо цього останнього куплету, дарма ВОНИ вважають її безсилою через те, що сьогодні перший день навчального року, тож Ґрифіндор не має очок, що їх можна було б зняти. Якщо ЇМ начхати на відпрацювання, вона вигадає щось інше.

Раптово затамувавши подих від жаху, вона поглянула в бік Снейпа. Звісно, він мусив розуміти, що маленький Поттер і гадки не мав, про кого йшлося…​

Вираз обличчя Снейпа перетнув межу люті й набув відрадної байдужости. Легка усмішка грала на його губах. Він дивився в бік Гаррі Поттера, а не ґрифіндорського стола, а його руки досі стискали пожмакані залишки того, що колись було келихом для вина.

А Гаррі з усмішкою на обличчі рухався вперед, вимахуючи руками й ногами згідно з рухами танцю «Мисливців на привидів». Це була чудово поставлена витівка, що захопила його цілковито зненацька. Найменше, що він міг зробити, — підіграти їм і не зіпсувати цього всього.

Усі радо вітали його. Через це йому стало тепло на душі, але водночас він почувався жахливо.

Люди плескали йому за те, що він здійснив, коли мав лише рік. За те, чого він навіть не довів до кінця. Десь там у якийсь спосіб Темний Лорд досі животів. Чи вітали б вони його так само радісно, якби знали про це?

Проте силу Темного Лорда вже було знищено одного разу. І Гаррі захистить їх знову. Якщо пророцтво справді існувало, і в ньому справді про це йшлося. Та й узагалі — незалежно від того, що там стверджує якесь кляте пророцтво.

Всі ці люди вірили в нього й підтримували його — Гаррі не міг допустити, щоб усе це було даремно. Спалахнути й згаснути, як багато інших юних вундеркіндів. Виявитися розчаруванням. Зазнати невдачі, не виправдати репутації символу Світла — байдуже, як він її здобув. Він безперечно, безумовно, хай скільки часу на це потрібно, навіть якщо це його вбʼє, виправдає їхні сподівання. А згодом перевершить ці сподівання, і люди, згадуючи минуле, дивуватимуться, що очікували від нього так мало.

І він вигукнув вигадану ним брехню, оскільки вона потрапляла в ритм, а пісня потребувала її:

Темних лордів я не боюся!

Темних лордів я не боюся!

Гаррі зробив останні кілька кроків до Сортувального Капелюха, коли музика стихла. Уклонився Орденові Хаосу за ґрифіндорським столом, повернувся й уклонився іншій частині зали, а тоді зачекав, щоб оплески й хихотіння вщухли…​

* * *

ОМАКЕ-ФАЙЛ №3: Альтернативні закінчення розділу «Самоусвідомлення».

Пропозиція розповісти весь сюжет будь-кому, хто здогадається, чого «ніколи раніше не траплялося», заохотила багато цікавих спроб. Перше омаке серед тих, що наведено нижче, взято безпосередньо з моєї улюбленої відповіді — від Meteoricshipyards. Наступне ґрунтується на здогадці Kazuma щодо того, що «ніколи раніше не траплялося»; третє є комбінацією припущень yoyoente та dougal74; четверте — огляд десятого розділу від wolf550e. Те, що починається з «Е», і ще одне на рядок вище — від DarkHeart81. Всі решта — мої. Якщо когось цікавить самотужки розвивати котрусь із моїх ідей (особливо останню) — прошу. І перш ніж я отримаю сотню обурених скарг — так, мені добре відомо, що законодавчим органом Великої Британії є палата громад у парламенті.

* * *

…​Водночас він зацікавився, чи Сортувальний Капелюх справді був притомним, тобто усвідомлював свою свідомість, і якщо так, то чи вистачало йому розмовляти з одинадцятирічними раз на рік. Пісня ніби підтверджувала це: «О, я Сортувальний Капелюх, і в мене все гаразд, я сплю весь рік і працюю лише раз…​».

Коли знову запала тиша, Гаррі сів на ослінчик і обережно поклав собі на голову вісімсотрічний телепатичний артефакт забутої магії.

Думаючи якомога сильніше: «Не сортуй мене відразу! Я маю питання, що їх треба поставити! Чи забуттятили мене? Чи сортував ти Темного Лорда, коли він був дитиною, і чи можеш розповісти мені про його слабини? Чи відомо тобі, чому я отримав сестру палички Темного Лорда? Чи привʼязаний привид Темного Лорда до мого шраму й чи тому я такий злий подеколи? Це найважливіші питання, проте якщо ти маєш ще трохи часу, то чи можеш сказати щось про те, як віднайти втрачені чари, що дали змогу створити тебе?».

І Сортувальний Капелюх відповів:

 — Ні. Так. Ні. Ні. Так і ні, і більше не став мені подвійних питань. Ні.

А потім уголос:

 — РЕЙВЕНКЛОВ!

* * *

 — От лихо! Такого ніколи раніше не траплялося…​

«Що?».

 — У мене алергія на твій шампунь для волосся…​

Сортувальний Капелюх чхнув надзвичайно гучним «АЧХИ», що відлунням прокотилося Великою залою.

 — Ну що ж! — весело вигукнув Дамблдор. — Гаррі Поттер потрапив до нового гуртожитку — Ачхи! Макґонеґел, ви станете його вихователькою. Вам краще поквапитися й вжити заходів щодо підготовки розкладу й навчального плану для Ачхи, завтра перший день занять!

 — Але ж…​ але…​ хіба ж…​ — затиналася Макґонеґел, цілковито збита з пантелику. — Хто ж тоді буде вихователем Ґрифіндору?

Це був єдиний аргумент, що наразі спав їй на думку, вона мала була якось зупинити це…​

Дамблдор задумливо потер щоку пальцем:

 — Снейп.

Снейпів заперечливий вереск майже заглушив Макґонеґелів:

 — А хто ж тоді стане вихователем Слизерину?

 — Геґрід.

* * *

«Не сортуй мене відразу! Я маю питання, що їх треба поставити! Чи забуттятили мене? Чи сортував ти Темного Лорда, коли він був дитиною, і чи можеш розповісти мені про його слабини? Чи відомо тобі, чому я отримав сестру палички Темного Лорда? Чи привʼязаний привид Темного Лорда до мого шраму й чи тому я такий злий подеколи? Це найважливіші питання, проте якщо ти маєш ще трохи часу, то чи можеш сказати щось про те, як віднайти втрачені чари, що дали змогу створити тебе?».

Запала недовга павза.

«Агов? Мені повторити запитання?».

Сортувальний Капелюх заволав жахливим високим криком, що відлунням прокотився Великою залою й змусив більшість учнів затиснути вуха долонями. Капелюх відчайдушно завив, злетів із голови Гаррі Поттера, поплигав геть, відштовхуючись крисами від підлоги, і вибухнув, не подолавши й половини шляху до вчительського стола.

* * *

 — СЛИЗЕРИН!

Вираз жаху на Гарріному обличчі змусив Фреда Візлі думати так швидко, як ніколи в житті, й одним рухом витягнути паличку.

 — Сіленціо! — прошепотів він. А тоді: — Голосозмініус! Черевомовліо!

 — Жартую-жартую! — сказав Фред Візлі. — ҐРИФІНДОР!

* * *

 — От лихо! Такого ніколи раніше не траплялося…​

«Що?»

 — Зазвичай я спрямовую з такими питаннями до директора, що й собі міг би запитати мене, якщо забажає. Але частина інформації з вашого запиту закрито не тільки для вашого рівня доступу, але й для директорського.

«Як я можу підвищити свій рівень доступу?».

 — На жаль, ваш нинішній рівень доступу не дозволяє мені дати відповіді на цей запит.

«Які дії доступні для мого рівня доступу?».

Далі все відбулося швидко…​

 — ROOT!

* * *

 — От лихо! Такого ніколи раніше не траплялося…​

«Що?».

 — Мені доводилося розказувати ученицям, що вони були при надії, — якби ти знав, що я бачив у їхніх головах, це б розбило тобі серце. Та я вперше мушу повідомити комусь, що він стане батьком.

«ЩО?».

 — Драко Мелфой носить твою дитину.

«Щ-О-О-О-О-О-О-О?».

 — Повторюю: Драко Мелфой носить твою дитину.

«Але нам усього одинадцять…​».

 — Насправді, Драко вже тринадцять років.

«Ал-л-ле чоловік не може завагітніти…​».

 — А ще вона дівчина, тільки приховує це під вбранням.

«АЛЕ В НАС НІКОЛИ НЕ БУЛО СЕКСУ, ДУРНЮ!».

 — ВОНА ЗАБУТТЯТНУЛА ТЕБЕ ПІСЛЯ ЗҐВАЛТУВАННЯ, НЕДОУМКУ!

Гаррі Поттер зомлів. Його непритомне тіло з глухим звуком гепнулося з ослінчика.

 — РЕЙВЕНКЛОВ! — вигукнув Капелюх, що й досі лежав на маківці Гаррі. Цей жарт виявився навіть смішнішим за той, що спав йому на думку спершу.

* * *

 — ЕЛЬФ!

Га? Гаррі пам’ятав, як Драко говорив щось про гуртожиток ельфів-домовиків, але що саме це означало?

З огляду на приголомшені обличчя навколо — нічого доброго…​

* * *

 — ВІЛЬНА КАСА!

* * *

 — МАЖОРИТАРКА!

* * *

 — От лихо! Такого ніколи раніше не траплялося…​

«Що?».

 — Мені ще не доводилося визначати гуртожиток для когось, хто був би реінкарнацією і Ґодрика Ґрифіндора, і Салазара Слизерина, і Наруто.

* * *

 — АТРІД!

* * *

 — Знову надурив! ГАФЕЛПАФ! СЛИЗЕРИН! ГАФЕЛПАФ!

* * *

 — МАРИНОВАНА ПОЛІНИЦЯ!

* * *

 — Х-А-А-А-А-А-А-Н!

* * *

За вчительським столом Дамблдор і далі лагідно всміхався. З боку Снейпа подеколи долинало тихе металеве дзеленчання: він ліниво перебирав погнутими рештками того, що раніше було важким срібним келихом для вина. Мінерва Макґонеґел вчепилася в катедру побілілими пальцями, знаючи, що заразний хаос Гаррі Поттера якось пробрався й у Сортувальний Капелюх…​

У голові Мінерви миготіли сценарій за сценарієм, один від одного гірший. Капелюх вирішить, що Гаррі буде однаково добре в усіх гуртожитках, а тому належатиме до них усіх одночасно. Капелюх оголосить, що розум Гаррі занадто дивний для сортування. Капелюх вимагатиме вигнати Гаррі Поттера з Гоґвортсу. Капелюх впаде в кому. Капелюх наполягатиме, що для потреб Гаррі Поттера необхідно створити новий гуртожиток Лихої Долі, і Дамблдор змусить її це зробити…​

Мінерва згадала, що саме Гаррі розповів їй під час тієї катастрофічної прогулянки алеєю Діаґон щодо…​ омани планування, здається…​ Що люди зазвичай занадто оптимістичні, навіть коли вважають, що мислять песимістично. Це був той тип інформації, який міцно засідає в голові й не дає спокою, обертається жахіттями…​

Але що могло трапитися в найгіршому разі?

Що ж…​ У найгіршому разі Капелюх призначить Гаррі до цілковито нового гуртожитку. Дамблдор наполягатиме на тому, що вона має взятися до цього завдання — створення нового гуртожитку особисто для нього, — і їй доведеться реорганізовувати весь навчальний розклад першого ж дня навчання. Дамблдор усуне її з посади виховательки Ґрифіндору й передасть її любий гуртожиток…​ професорові Бінсу, привидові з історії. Її ж призначать вихователькою гуртожитку Лихої Долі Гаррі. І вона безуспішно намагатиметься давати цій дитині накази, без жодного ефекту зніматиме з нього очки, а кожним новим нещастям дорікатимуть саме їй.

Чи було це найнесприятливішим сценарієм?

Мінерва щиро не могла уявити нічого гіршого за це.

І навіть у най-найгіршому разі — незалежно від того, що саме трапиться з Гаррі, — це все закінчиться за сім років.

Вона відчула, як її пальці, що досі стискали катедру, повільно розслабилися. Гаррі мав рацію: була якась розрада в тому, щоб пильно поглянути в найвіддаленіші глибини темряви, осягнути, що ти зазирнув у вічі своїм найгіршим страхам і тепер готовий до зустрічі з ними.

Налякану тишу розітнуло єдине слово.

 — Директор! — вигукнув Сортувальний Капелюх.

Дамблдор спантеличено підвівся з-за вчительського стола.

 — Що? — спитав він Капелюха. — Що таке?

 — Це я не вам, — відказав Капелюх. — Я визначив місце в Гоґвортсі для Гаррі Поттера, де він найкраще себе проявить: посаду директора.

Розділ 12. Контроль поривів

Пхʼнґлуї мґлвʼнафх Дж. К. Ролінґ вґахʼнаґл фхтаґн

* * *

 — Цікаво, що не так із цим.

* * *

 — Ліза Турпін!

Шепіт-шепіт-шепіт гаррі поттер шепіт-шепіт слизерин шепіт-шепіт ні серйозно що це в біса шепіт-шепіт

 — РЕЙВЕНКЛОВ!

Гаррі приєднався до оплесків, якими вітали дівчинку, що соромʼязливо йшла до рейвенкловського стола; її мантія тепер мала темно-синю облямівку. Видавалося, що Ліза Турпін розривалася між пориванням сісти якомога далі від Гаррі Поттера й жагою вибороти місце поруч і почати витягати з нього відповіді.

Побувати в центрі надзвичайної та цікавої події, а потім приєднатися до гуртожитку Рейвенклов — однаково, що вмочити когось у соус барбекю й жбурнути до ями зі зголоднілими кошенятами.

 — Я пообіцяв Сортувальному Капелюхові не розповідати про це, — уже внадцяте пробубонів Гаррі.

 — Авжеж, звісно.

 — Ні, я справді пообіцяв Сортувальному Капелюхові не розповідати про це.

 — Гаразд, я пообіцяв Сортувальному Капелюхові не розповідати про майже все з цієї розмови, а решта — особисте, як це було й у вас, тож дайте спокій.

 — Хочете знати, що сталося? Гаразд! От частина того, що сталося! Я сказав Капелюхові, що професорка Макґонеґел погрожувала спалити його, а той попрохав передати їй, що він назвав її нахабною юначкою й велів не пхатися в його справи!

 — Якщо ви не збираєтеся мені вірити, то навіщо взагалі запитуєте?

 — Ні, я теж не знаю, як я здолав Темного Лорда! Зʼясуєте — неодмінно розкажіть!

 — Тиша! — гримнула професорка Макґонеґел з помосту біля вчительського стола. — Ніяких розмов до завершення церемонії сортування!

Гучність ненадовго знизилася, доки всі чекали, чи збирається вона вдатися до якихось конкретних і вартих уваги погроз, відтак перешіптування відновилися.

Срібнобородий старець із радісною усмішкою підвівся зі свого величезного золотого стільця.

Миттєва тиша. Хтось несамовито штурхнув Гаррі, коли той спробував відновити шушукання, і він на півслові обірвав себе.

Радісний стариган знову сів.

«Примітка: не займати Дамблдора».

Гаррі досі намагався обробити всі події Випадку із Сортувальним Капелюхом, не остання з яких відбулася відразу після того, як він здійняв Капелюха з голови. Тієї миті почувся тихесенький шепіт, що доринав ніби нізвідки й був схожим і на звичайну мову, і на шипіння водночас: «С-салют від с-слизеринця с-слизеринцеві: якш-ш-що ш-шукатимеш моїх с-секретів, поговори з моєю змією».

Гаррі підозрював, що це аж ніяк не мало бути частиною офіційного процесу сортування. І що тут не минулося без додаткового закляття від Салазара Слизерина, що його він наклав на Капелюх під час створення. І що сам Капелюх не знав про це. І що воно запускалося, коли Капелюх вимовляв: «СЛИЗЕРИН», плюс-мінус якісь додаткові умови. І що жоден рейвенкловець справді-справді не мав цього почути. І що знайти б якийсь надійний спосіб змусити Драко заприсягнутися тримати все в таємниці та як слід його розпитати, то було б якраз до речі почастуватися пирсконадом.

«Їй-бо, вирішуєш не йти шляхом темного лорда, як всесвіт починає насміхатися з тебе, щойно ти знімаєш Капелюха з голови. Деякі дні просто не створені для боротьби з долею. Мабуть, зачекаю до завтра, щоб узятися нищити в собі темного лорда».

 — ҐРИФІНДОР!

Рон Візлі зірвав багато оплесків, і не лише від ґрифіндорців. Схоже, родина Візлі була тут доволі популярною. За мить Гаррі всміхнувся й приєднався до овацій.

З другого боку, можливо, саме сьогодні йому випала унікальна нагода звернути зі стежки до Темної Сторони. До дідька долю й до дідька всесвіт. Він ще покаже Капелюхові.

 — Блез Забіні!

Павза.

 — СЛИЗЕРИН! — вигукнув Капелюх.

Гаррі аплодував і Забіні, ігноруючи дивні погляди, що їх кидали на нього всі, включно із Забіні. Жодного імені після цього не пролунало, і Гаррі збагнув, що Блез Забіні завершував список першокласників. Чудово, він плескав тільки Забіні…​ Ну й нехай.

Дамблдор підвівся й рушив до підвищення. Схоже, вони зараз вислухають промову…​

І тут Гаррі сяйнула ідея геніального досліду.

Герміона обмовилася була, що Дамблдор — наймогутніший із живих чарівників, чи не так?

Гаррі потягнувся до свого капшучка й пробубонів:

 — Пирсконад.

Щоб напій подіяв, Дамблдор мусив би вставити у свою промову щось украй сміховинне, щоб навіть попри цілковиту ментальну готовність Гаррі однаково похлинувся. Наприклад, що всім учням Гоґвортсу заборонено носити одяг упродовж року чи що всіх треба перетворити на котів.

Проте якщо хтось у світі й здатен протистояти владі пирсконаду, то це Дамблдор. Отже, якщо це спрацює, то пирсконад буквально непереможний.

Гаррі потягнув за кільце бляшанки під столом, адже волів виконати все непомітно. Рідина тихо зашипіла. Декілька пар очей зиркнуло в його напрямку, та невдовзі повернулося назад, коли…​

 — Вітаю вас! Вітаю вас із початком нового навчального року в Гоґвортсі! — мовив Дамблдор до учнів, широко розкриваючи обійми, ніби ніщо не могло втішити його більше, ніж бачити їх усіх тут.

Гаррі набрав повен рот пирсконаду й знову опустив бляшанку. Він робитиме маленькі ковтки й намагатиметься не похлинутися, хай там що верзтиме Дамблдор.

 — Перед бенкетом я хотів би сказати ще кілька слів. Ось вони: щастя-щастя, бах-бах, твань-твань-твань! Дякую!

Усі схвально зааплодували, і Дамблдор вернувся на своє місце.

Гаррі заклякло сидів, а напій струменів із кутків його рота. Принаймні він впорався похлинутися тихо. Йому справді, справді, справді не варто було цього робити. Дивовижно, наскільки очевиднішим це стало за секунду після того, як уже виявилося запізно.

Озираючись назад, Гаррі, напевно, мав збагнути, що він робить щось не те, ще на думці про перетворення всіх на котів…​ Чи ще раніше — пригадавши свою ментальну примітку не займати Дамблдора…​ Чи нещодавнє рішення більше зважати на почуття інших…​ Чи якби він мав бодай дещицю здорового ґлузду…​

Це безнадійно. Він геть зіпсутий. Слава темному лордові Гаррі. Боротися з долею неможливо.

Хтось питав, чи все в нього гаразд. (Інші почали накладати собі їжі, що магічно — ото новина — зʼявилася на столі.)

 — Усе гаразд, — запевнив Гаррі. — Перепрошую. Ем. А це була…​ нормальна промова для директора? Ви всі…​ не видавалися…​ дуже здивованими…​

 — Та Дамблдор божевільний, звісно, — відповів старший на вигляд рейвенкловець, що сидів біля нього і якось відрекомендувався був, проте Гаррі навіть не намагався запамʼятати як. — Ото сміхота, надзвичайно могутній чарівник, проте геть клепки розгубив, — він спинився на хвильку. — Трохи згодом я також хотів би дізнатися, чому з твоїх губ потекла, а потім зникла зелена рідина. Та боюся, що ти обіцяв Сортувальному Капелюхові й про це не розповідати.

Величезним зусиллям волі Гаррі не поглянув на бляшанку в руці, що видало б його.

Зрештою, пирсконад не взяв і не матеріалізував був заголовок «Базікала» про нього й Драко. Той пояснив усе так, ніби воно сталося…​ природно? Ніби пирсконад змінив історію, щоб усе збігалося?

Гаррі ментально уявив, як він бʼється головою об стіл. «Бум-бум-бум», — видавала подумки його голова.

Інша учениця стишила голос до шепоту:

 — Я чула, що Дамблдор насправді геній, який таємно керує купою усього й використовує своє божевілля як прикриття, щоб ніхто його не запідозрив.

 — І я таке чув, — прошепотів хтось третій, і за столом покрадьки закивали.

Це не могло не привернути Гарріної уваги.

 — Зрозуміло, — прошепотів він, і ще стишив голос. — Отже, всі знають, що Дамблдор таємно всім керує.

Більшість учнів кивнула. Один чи двоє раптом замислилися, включно зі старшокласником, що сидів біля Гаррі.

«Це точно рейвенкловський стіл?». Гаррі спромігся не бовкнути цього вголос.

 — Геніально! — зашепотів він. — Якщо всі знають, то ніхто не запідозрить, що це таємниця!

 — Саме так, — погодився його сусід, а потім насупився. — Зажди, щось тут не те…​

«Примітка: верхній квартиль гоґвортських учнів, також відомий як гуртожиток Рейвенклов, не є найвидатнішою програмою світу для обдарованих дітей».

Принаймні він відкрив сьогодні важливий факт — пирсконад усемогутній. А це означало…​

Гаррі кліпнув від подиву, коли його розум нарешті збагнув очевидний наслідок.

…​Це означало, щойно він опанує закляття, яке тимчасово змінює його власне почуття гумору, то зможе змусити трапитися що завгодно: зробити так, щоб саме це було єдиним з його погляду досить кумедним, щоб похлинутися, і випити бляшанку пирсконаду.

«Що ж, шлях до божественности виявився коротким. Навіть я очікував, що це потребуватиме більше часу, ніж перший день школи».

Якщо подумати, то він заодно цілковито зіпсував Гоґвортс протягом не більш як десяти хвилин після сортування. Гаррі навіть дещо шкодував про це; лише Мерлінові відомо, що божевільний директор збирався витворити з його наступними сімома роками шкільного життя. Проте він також не міг стримати раптової гордости.

Завтра. Щонайпізніше завтра він зверне зі шляху, що веде до темного лорда Гаррі. Перспектива, що видавалася дедалі страшнішою щохвилини. А втім, чомусь водночас дедалі привабливішою. Частина його розуму вже уявляла уніформу для посіпак.

 — Їж, — прогарчав поруч старший рейвенкловець, штурхнувши Гаррі під ребра. — Не думай. Їж.

Гаррі автоматично почав набирати собі на тарелю все, що потрапило під руку. Сині сосиски з маленькими блискітками? Ото новина.

 — Про що ти задумався, про Сортувальний…​ — почала було Падма Патіл, одна з нова́чок Рейвенклову.

 — Не надокучати за їжею! — хором відізвалося принаймні три людини.

 — Це правило гуртожитку! — додав хтось інший. — Інакше ми всі померли б із голоду.

Гаррі з подивом зрозумів, що він дуже-дуже сподівався, що його кмітлива нова ідея насправді не подіє. І що пирсконад працював якось інакше й насправді не мав всемогутньої сили змінювати реальність. Не те щоб йому не кортіло стати всемогутнім. Просто він не міг стерпіти життя у всесвіті, ось так-от влаштованому. Було щось негідне в захопленні влади за допомогою хитромудрого використання газованого напою.

Однак він збирався перевірити це експериментально.

 — А знаєш, — тихо й лагідно звернувся до нього старший учень, — ми маємо метод змушувати таких людей, як ти, їсти. Хочеш дізнатися який?

Гаррі здався й заходився їсти синю сосиску. Виявилося доволі смачно, особливо блискітки.

Вечеря завершилася навдивовижу швидко. Гаррі намагався скуштувати бодай трохи кожної дивної нової страви, що її бачив. Його допитливість не могла змиритися з незнанням того, як щось смакувало. Дяка богам, це не ресторан, де треба замовити щось одне й ніколи не довідатися, яка на смак інша їжа в меню. Гаррі ненавидів таке, це було ніби катівнею для будь-кого з іскрою цікавости: «Виберіть лише одну з таємниць у списку, ха-ха-ха!».

Потім настав час десерту: Гаррі геть забув залишити для нього місце й здався після невеличкого шматочка мелясового пирога. Звісно, всі ці наїдки подадуть ще бодай раз протягом навчального року.

То що ж було в його переліку справ, крім звичайних шкільних обовʼязків?

«Завдання 1. Дослідити чари зміни розуму, щоб можна було перевірити, чи справді ти відшукав шлях до всемогуття за допомогою пирсконаду. А взагалі, усі чари, повʼязані з мозком, що на них вдасться натрапити. Розум — це основа могутности людей; будь-яка магія, що впливає на нього, — найважливіший вид магії з можливих».

«Завдання 2. Насправді, саме це має бути Завданням 1, а попереднє — Завданням 2. Переглянути книжкові шафи бібліотек Гоґвортсу й Рейвенклову, ознайомитися з їхньою системою та обовʼязково прочитати принаймні назви всіх книжок. За другим заходом: прочитати зміст кожної книжки. Треба скооперуватися з Герміоною, яка має набагато ліпшу, ніж у тебе, памʼять. Дізнатися, чи існує в Гоґвортсі бібліотечний книгообмін і чи хтось із нас двох, особливо Герміона, може відвідувати й ті бібліотеки. Якщо інші гуртожитки мають приватні бібліотеки, вигадати, як здобути до них законний доступ чи непомітно прокрастися».

«Варіант 3-А. Взяти з Герміони слово тримати все в секреті й спробувати дослідити «від слизеринця слизеринцеві: якщо шукатимеш моїх секретів, поговори з моєю змією». Проблема: це звучить украй конфіденційно й може знадобитися доволі багато часу, щоб натрапити на книжку з якоюсь підказкою».

"Завдання 0. Розвідати, які існують закляття для пошуку-здобуття інформації, якщо взагалі такі є. Бібліотечна магія загалом є не настільки надзвичайно важливою, як магія розуму, але має значно вищий пріоритет`".

«Варіант 3-Б. Пошукати закляття, що може магічно звʼязати Драко обіцянкою зберігати таємницю (сироватка правди?), а потім спитати його про послання Слизерина…​».

Власне…​ Гаррі мав погане передчуття щодо варіанту 3-Б.

Якщо вже замислитися, то й варіант 3-А більше не здавався йому таким чудовим.

Гаррі яскраво пригадав, мабуть, найгіршу мить свого життя — ті довгі моторошні секунди під Капелюхом, від яких кров холола в жилах, коли він думав, що вже зазнав поразки. Він тоді хотів був повернутися в часі бодай на кілька хвилин і змінити щось, будь-що, доки ще не запізно…​

А потім виявилося, що, зрештою, було ще не запізно.

Бажання виконано.

Історію змінити неможливо. Проте її можна відразу творити правильно. Вчинити якось інакше першого разу.

Весь цей задум із пошуком секретів Слизерина…​ занадто скидався на щось таке, про що він згадає роки потому й скаже: «Он коли все полетіло шкереберть». І несамовито прагнутиме мати змогу повернутися в часі й зробити інший вибір…​

Бажання виконано. Що тепер?

Гаррі поволі всміхнувся.

Це було доволі контрінтуїтивною думкою…​ Проте…​

Проте він міг — не існувало правила, що забороняло б таке, — він міг просто вдати, що ніколи не чув того тихого шепоту. Дозволити всесвітові рухатися далі так, ніби цієї важливої події ніколи не відбулося. Двадцять років потому саме цього він відчайдушно бажатиме: щоб так трапилося було двадцять років тому, а за двадцять років до двадцяти років потому було прямо зараз. Змінити давнє минуле просто — треба лише вчасно подумати про це.

Чи…​ Це було навіть більш контрінтуїтивно…​ Замість Драко чи Герміони Гаррі міг сповістити, скажімо, професорку Макґонеґел. Вона зможе знайти декількох хороших людей і зняти це додаткове закляття з Капелюха.

Ну звісно! Ця ідея видавалася напрочуд вдалою тепер, коли він уже подумав про неї.

Так очевидно в ретроспективі, а все ж якось Варіант 3-В і Варіант 3-Г просто не спали йому на гадку.

Він нагородив себе одним балом у своїй програмі ні-темному-лордові-Гаррі.

Капелюх зіграв був із ним жахливо жорстокий жарт, проте не можна було заперечувати його наслідки згідно з консеквенціалізмом. І, безсумнівно, Гаррі тепер краще розумів, як це все сприймається з погляду жертви.

«Завдання 4. Попросити вибачення в Невіла Лонґботома».

Гаразд, поки що йому все йшло до рук, тепер лиш би втримати це. «Щомиті, хоч куди кинь оком, я світлішаю й світлішаю…​».

Люди навколо переважно також припинили їсти, а тарелі з десертами почали зникати, як і використаний посуд. Коли столи спорожніли, Дамблдор знову підвівся зі свого стільця. Гаррі нічого не міг із собою вдіяти: йому захотілося випити ще пирсконаду.

«Ти ж ЗНУЩАЄШСЯ», — подумав Гаррі тій своїй частині.

Проте дослід не береться до уваги, якщо його не відтворено, чи не так? А шкоди вже заподіяно, чи не так? Хіба він не хоче дізнатися, що відбудеться цього разу? Хіба йому не цікаво? А що як результат виявиться іншим?

«Агов, готовий закластися: ти та сама частина мого мозку, що придумала витівку з Невілом Лонґботомом».

Е-е…​ Можливо?

«І хіба не надміру очевидно, що якщо я піддамся, то пошкодую про це наступної ж миті, як стане запізно?».

Ем…​

«Еге ж. Отже, НІТ».

 — Кгем…​ — почав Дамблдор із помосту, погладжуючи свою довгу сиву бороду. — Ще кілька слів, якщо ви вже наїлися й напилися. Перед початком навчального року я маю кілька зауваг.

 — Першокласникам слід памʼятати, що всім учням заборонено ходити до лісу. Саме тому він називається Забороненим. Якби він був дозволеним, то іменувався б як Дозволений ліс.

Прямолінійно. «Примітка: Заборонений ліс заборонений».

 — Містер Філч, наш сторож, просив нагадати, що в шкільних коридорах на перервах не можна вдаватися до магії. На жаль, усі ми знаємо: те, що має бути, і те, що є, — це дві різні речі. Дякую, що памʼятаєте про це.

Е-е…​

 — Гравців у квідич набиратимуть протягом другого тижня навчання. Усіх охочих виступати за команди своїх гуртожитків прошу звертатися до мадам Гуч. Усіх охочих переглянути засади квідичу — до Гаррі Поттера.

Гаррі вдавився власною слиною та заходився кашляти саме тоді, коли всі очі повернулися до нього. Якого біса? Він жодного разу не зустрічався був поглядом із Дамблдором…​ Принаймні йому так здавалося. І вже, безперечно, не думав тієї миті про квідич! Він не розмовляв ні з ким про це, крім Рона Візлі, і дуже сумнівався, що той розпатякав комусь іще…​ Чи таки побіг скаржитися вчителям? Що за…​

 — Крім того, хочу попередити, що цього року доступ до коридору на четвертому поверсі праворуч заборонено всім, хто не хоче померти в нестерпних муках. Його ретельно охороняє низка небезпечних і потенційно летальних пасток, що з ними не до снаги впоратися нікому, а тим паче першокласникам.

Гаррі вже було начхати.

 — І, нарешті, висловлюю найщирішу подяку Квірінові Квірелу, що героїчно погодився обійняти посаду професора захисту від темних мистецтв у Гоґвортсі, — Дамблдор окинув залу прискіпливим поглядом. — Сподіваюся, що всі учні висловлять професорові Квірелу найбільшу пошану й терпимість, як і належить за його видатну працю на благо вас і цієї школи, і ніхто не стане надокучати нам будь-якими дрібʼязковими скаргами щодо нього, хіба що ви бажаєте виконувати його роботу.

А це що було?

 — Тепер я передаю слово новому членові нашого викладацького колективу — професорові Квірелу, який бажає сказати декілька слів.

Молодий, худий, нервовий чоловік, що його Гаррі вперше зустрів був у «Дірявому казані», повільно рушив до помосту, налякано озираючись довкола в усіх напрямках. Гаррі на мить побачив його потилицю: скидалося на те, що попри молоду зовнішність професор Квірел уже почав лисіти.

 — Цікаво, що не так із цим, — прошепотів старший рейвенкловець, що сидів поруч із Гаррі. Схожими приглушеними коментарями обмінювалися всюди вздовж стола.

Професор Квірел дійшов до помосту й закляк там, кліпаючи очима:

 — А…​ А…​

Потім сміливість ніби цілковито покинула його, і він стояв там у тиші, подеколи сіпаючись.

 — Ох, чудово, — прошепотів старшокласник, — схоже, в нас буде ще один довгий рік уроків захисту…​

 — Салют, мої юні учні, — мовив професор Квірел сухим, упевненим тоном. — Усі ми знаємо, що над Гоґвортсом тяжіє певний неталан, коли доходить до вибору вчителів на цю посаду; без сумніву, багато кого цікавить, яка лиха доля спіткає цьогоріч мене. Запевняю вас: аж ніяк не моя некомпетентність, — він слабо всміхнувся. — Вірте чи ні, я давно бажав спробувати стати одного дня професором захисту від темних мистецтв тут, у Гоґвортській школі чарів і чаклунства. Першим цього предмета навчав сам Салазар Слизерин. Ще в чотирнадцятому сторіччі серед найвидатніших бойових магів будь-яких поглядів панувала традиція: пробувати свої сили у викладанні тут. Серед колишніх професорів захисту був не лише легендарний мандрівний герой Гарольд Ші, але й, цитата, невмируща, кінець цитати, Баба Яга. Бачу, дехто з вас досі здригається від звучання її імені, хоча вона мертва вже шість сотень років. Цікаві були часи для відвідування Гоґвортсу, як гадаєте?

Гаррі важко ковтнув, намагаючись стримати раптову хвилю емоцій, що переповнили його, коли професор Квірел почав говорити. Його чіткий тон дуже нагадував лектора з Оксфорду, і Гаррі пройняло усвідомлення, що він не побачить ані дому, ані мами, ані тата аж до Різдва.

 — Ви звикли, що викладачами захисту ставали некомпетентні, шахраї чи невдахи. Для будь-кого, хто хоч трохи знає історію, ця посада має геть іншу репутацію. Не всі, хто тут навчав, були найкращими, проте всі найкращі навчали в Гоґвортсі. У такому найяснішому товаристві й після такого довгого очікування цього дня мені було б соромно націлитися на рівень, нижчий від досконалости. Маю намір, щоб кожен із вас назавжди запамʼятав цей рік як найкращий курс захисту, що його ви коли-небудь мали. Те, що ви вивчите цьогоріч, завжди слугуватиме непохитним підґрунтям у мистецтві захисту, хай які вчителі будуть після чи були перед.

Вираз обличчя професора Квірела посерйознішав.

 — У нас величезні прогалини в базових знаннях, що їх треба латати, а часу обмаль. Тож я замислив відійти від навчальних звичаїв Гоґвортсу в багатьох аспектах, а також запровадити деякі факультативні позашкільні активності, — він спинився на хвильку. — Якщо цього недостатньо, мабуть, я знайду способи мотивувати вас. Ви мої довгоочікувані учні й ви працюватимете на моїх довгоочікуваних уроках захисту з усієї снаги. Я додав би ще якусь жахливу погрозу, мовляв, інакше ви страшенно пожалкуєте, але це надто скидається на кліше, як гадаєте? Вважаю це не гідним моєї винахідливости. Дякую.

Потім бадьорість і впевненість випарувалися з професора Квірела. Він широко роззявив рота, наче раптово виявив себе перед неочікуваною авдиторією, крутнувся конвульсивним ривком, поплентався назад до свого місця й зігнувся над ним, ніби збирався на нього впасти й вибухнути.

 — Він здається трохи дивним, — прошепотів Гаррі.

 — Тю…​ — кинув його старший сусід. — Се ще тільки цвіт.

 — А тепер, — знову взяв слово Дамблдор, — перед тим як лягати спати, заспіваймо нашу шкільну пісню! Кожен вибирає свою улюблену мелодію й улюблені слова. Ну, починаймо!

Розділ 13: Неправильні питання

Елен сіла Дж. К. Ролінґ оментіелво.

* * *

Від автора. Не панікуйте. Я урочисто присягаю, що існує логічне, провіщене, сумісне з каноном пояснення всьому, що коїться в цьому розділі. Це загадка, і ви маєте спробувати її розгадати, якщо ж ні — просто перегорніть цей розділ.

* * *

 — Це одна з найпростіших загадок, що я коли-небудь чула.

* * *

Щойно Гаррі розплющив очі в рейвенкловській спальні для хлопчиків-першокласників зранку свого першого повноцінного дня в Гоґвортсі, він зрозумів: щось не так.

Було тихо. Надто тихо.

А, точно…​ На узголівʼя його ліжка було накладено чари тиші, що керувалися невеличким повзунком-квієтором. Без цього заснути в Рейвенклові взагалі не видавалося можливим.

Гаррі сів і огледівся, очікуючи побачити, як інші починають свій день.

Спальня, порожня.

Ліжка, зімʼяті й незаслані.

Сонце, що світить із доволі високого кута.

Квієтор, виставлений на максимум.

Його механічний годинник досі цокав, проте будильник був вимкнений.

Схоже, йому дозволили проспати до 9:52. Попри всі зусилля, що їх він доклав був для синхронізації свого 26-годинного циклу сну з прибуттям до Гоґвортсу, минулої ночі йому не спалося десь аж до першої. Гаррі планував прокинутися о сьомій разом з іншими учнями. Йому до снаги було пережити невеличкий недосип першого дня, якщо отримає якісь магічні ліки до завтра. Але тепер він пропустив сніданок. І свій найперший урок у Гоґвортсі — гербалогію, що почалася вже годину й двадцять дві хвилини тому.

Всередині повільно, повільно зароджувався гнів. Ой, який чудовий маленький жарт. Вимкнімо його будильник. Підкрутімо квієтор. І хай містер Велике Цабе Гаррі Поттер проґавить свій перший урок і нарветься на кпини, що він сонько.

Коли Гаррі дізнається, хто це утнув…​

Ні, тут не минулося без сумісних зусиль решти дванадцяти хлопчаків зі спальні Рейвенклову. Усі вони мали бачити його спляче тіло. Усі вони дозволили були йому проспати сніданок.

Гнів випарувався, його замінили розгубленість і глибока образа. Він же їм сподобався. Він так гадав був. Учора вночі він гадав, що сподобався їм. Чому…​

Вибравшись із ліжка, Гаррі побачив на узголівʼї звернений до кімнати аркуш паперу, що сповіщав:

Мої товариші рейвенкловці!

Це був наддовгий день. Будь ласка, дайте мені виспатися й не хвилюйтеся через пропущений сніданок. Я не забув про свій перший урок.

Ваш

Гаррі Поттер.

І ось Гаррі заклякло стояв, а його жилами струменіла крижана вода.

Аркуш було списано його власним почерком, його власним механічним олівцем. І він не памʼятав, як робив це. І…​ Гаррі покосився на клаптик паперу. І якщо це не його уява, слова «я не забув» було написано в іншому стилі, ніби він намагався сказати собі щось?..

Невже він знав, що його забуттятнуть? Він що, не спав допізна, скоїв якийсь злочин чи щось під прикриттям, а тоді…​ Але ж він ще не опанував закляття «Забуттятус»…​ Невже хтось інший…​ Що…​

Дещо спало йому на думку. Якщо він справді знав, що його забуттятнуть…​

Все ще в піжамі Гаррі оббіг ліжко до валізи, натиснув великим пальцем на замок, витяг свій капшучок і засунув у нього руку:

 — Повідомлення собі.

У долоні зʼявився інший клаптик паперу. Витягнувши руку, він витріщився на аркуш. Це послання теж було написано його власним почерком. Гаррі прочитав:

Любий Я.

Будь ласка, зіграй у цю гру. Ти можеш зробити це лише раз у житті. Це неповторна нагода.

Код розпізнавання 927, я картоплина.

Щиро твій

Ти.

Гаррі повільно кивнув. «Код розпізнавання 927, я картоплина» — знак, що його він вигадав завчасно, ще декілька років тому, коли дивився телевізор; ніхто інший про нього не знав. Якби виникла потреба перевірити свою копію, чи справді це він, абощо. Про всяк випадок. Будь готовий.

Гаррі не міг довіряти цій звістці, можливо, тут не минулося без інших заклять. Проте це унеможливлювало будь-які прості жарти. Він, безперечно, написав був це й, безперечно, не памʼятав, як робив це.

Розглядаючи аркуш, Гаррі помітив, що з другого боку просвічувалося чорнило. Перевернувши його, він прочитав на звороті:

ІНСТРУКЦІЇ ГРИ:

ти не знаєш правил гри;

ти не знаєш ставок гри;

ти не знаєш мети гри;

ти не знаєш, хто контролює гру;

ти не знаєш, як завершити гру;

ти починаєш із сотнею балів.

Гайда.

Гаррі втупився в «інструкції». Ця частина писалася не від руки: почерк був ідеально звичайним, а отже, штучним. Скидалося на те, що тут вдалися до самописного пера — на кшталт того, що його він купив для записування надиктованого.

Він поняття зеленего не мав, що тут коїлося.

Ну…​ Спершу слід вдягнутися й поїсти. Не обовʼязково в цьому порядку — шлунок був доволі порожнім. Звісно, час сніданку вже минув, та, зрештою, з колії його це не вибило, адже він заздалегідь передбачив щось таке й підготувався.

 — Батончики, — сказав Гаррі, засунувши руку в капшучок.

Він очікував на коробку злакових батончиків, придбаних перед відʼїздом до Гоґвортсу, однак його пальці стиснули щось зовсім не те. Витягши руку на білий світ, Гаррі побачив два малесенькі солодкі батончики — геть недостатньо для трапези — з прикріпленою запискою, написаною тим самим почерком, що й інструкції гри. Вона сповіщала:

НЕВДАЛА СПРОБА: -1 БАЛ

ЗАРАЗ БАЛІВ: 99

ФІЗИЧНИЙ СТАН: ДОСІ ГОЛОДНИЙ

МЕНТАЛЬНИЙ СТАН: СПАНТЕЛИЧЕНИЙ

 — Аргх-х-х, — вихопилося з Гарріного рота без жодної свідомої команди чи рішення з його боку.

Він постояв на місці якусь хвильку.

Хвилиною потому ситуація досі ані краплі не прояснилася, він досі й гадки не мав, що коїться, мозок ще навіть не почав чіплятися за бодай якусь гіпотезу — ніби його ментальні руки скували величезні ґумові кулі-рукавиці, що нічого не давали змоги підняти.

Шлунок, що мав власні пріоритети, запропонував один можливий дослід.

 — Ем…​ — звернувся Гаррі до безлюдної кімнати. — Гадаю, я не можу витратити бал і отримати свою коробку злакових батончиків назад?

Відповіддю стала лише тиша.

 — Коробка злакових батончиків, — промовив Гаррі, сягнувши рукою в капшучок.

У долоні зʼявилася коробка правильної на дотик форми…​ але занадто легка, і відкрита, і порожня, і до неї кріпилася цидулка:

ВИТРАЧЕНО БАЛІВ: 1

ЗАРАЗ БАЛІВ: 98

ТИ ЗДОБУВ: КОРОБКУ ЗЛАКОВИХ БАТОНЧИКІВ

 — Я б хотів витратити ще один бал і отримати власне злакові батончики назад, — виголосив Гаррі.

Знову тиша.

Він засунув руку до капшучка:

 — Злакові батончики.

Нічого не відбулося.

Гаррі розпачливо знизав плечима й пішов до тумбочки біля ліжка, яку йому виділила школа, щоб узяти свій сьогоднішній чаклунський одяг. Там на дні під його мантією лежали злакові батончики й записка:

ВИТРАЧЕНО БАЛІВ: 1

ЗАРАЗ БАЛІВ: 97

ТИ ЗДОБУВ: ШІСТЬ ЗЛАКОВИХ БАТОНЧИКІВ

ТИ ДОСІ ВДЯГНУТИЙ У: ПІЖАМУ

НЕ ЇЖ, ДОКИ ТИ В ПІЖАМІ

ДІСТАНЕШ ПІЖАМНИЙ ШТРАФ

«Що ж, тепер я знаю: хай хто контролює цю гру — він божевільний».

 — Моя відповідь: за цим стоїть Дамблдор, — припустив Гаррі вголос. Може, цього разу він встановить новий рекорд зі швидкости мізкування.

Тиша.

Але Гаррі вже зауважив закономірність: записка опиниться в наступному місці, де він шукатиме. Тож він зазирнув під ліжко.

ХА! ХА-ХА-ХА-ХА-ХА!

ХА-ХА-ХА-ХА-ХА-ХА!

ХА! ХА! ХА! ХА! ХА! ХА!

ДАМБЛДОР НЕ КЕРУЄ ГРОЮ

ПОГАНА ВІДПОВІДЬ

ДУЖЕ ПОГАНА ВІДПОВІДЬ

-20 БАЛІВ

І ТИ ДОСІ В ПІЖАМІ

ЦЕ ТВІЙ ЧЕТВЕРТИЙ ХІД

І ТИ ДОСІ В ПІЖАМІ

ПІЖАМНИЙ ШТРАФ: -2 БАЛИ

ЗАРАЗ БАЛІВ: 75

Ну й нехай. Гаразд. Переконали — це складна загадка. Був лише перший день навчання, і якщо викреслити Дамблдора, то він просто не знав більше жодного імені достатньо божевільної людини.

Тіло рухалося більш-менш на автопілоті: Гаррі підібрав комплект із мантії та спіднього, спустився на підвальний рівень своєї валізи (він був доволі соромʼязливий, а хтось же міг зайти до спальні), одягнувся й піднявся сходами, щоб скласти піжаму.

Гаррі зупинився перед тим, як висунути потрібну шухляду. Якщо він зрозумів схему правильно…​

 — Як заробити більше балів? — голосно запитав Гаррі й смикнув за шухляду.

МОЖЛИВОСТІ ТВОРИТИ ДОБРО Є ПОВСЮДИ

ПРОТЕ ПІТЬМА Є ТАМ, ДЕ МАЄ БУТИ СВІТЛО

ВАРТІСТЬ ПИТАННЯ: 1 БАЛ

ЗАРАЗ БАЛІВ: 74

ГАРНІ ТРУСИ

МАМА ВИБИРАЛА?

Наливаючись багрянцем, Гаррі розчавив аркуш у долоні. Йому згадалася лайка Драко: «Бруднокровчий син…​». Але він уже затямив, що не варто вимовляти цього вголос, а то ще, мабуть, дістане штраф за лихослівʼя.

Гаррі закріпив моковий капшучок і паличку на поясі. Зняв обгортку одного зі злакових батончиків і кинув її до смітника в кімнаті, де та приземлилася на ледь надкушеній шоколадній жабці, пожмаканому конверті й зеленому та червоному обгортковому папері. Решту батончиків поклав до мокового капшучка.

Він огледівся в останній безнадійній і, зрештою, марній спробі знайти якихось підказок, відтак вийшов зі спальні, закидуючись водночас їжею, на пошуки підземель Слизерину. Принаймні йому здалося, що в посланні йшлося саме про це.

Намагатися орієнтуватися в залах Гоґвортсу було…​ напевно, не настільки погано, як блукати всередині картини Ешера. Таке казалося задля красного слівця, а не для опису реальности.

Незабаром Гаррі вже вважав, що супроти Гоґвортсу картини Ешера мали свої переваги й недоліки. Недоліки: відсутність сталого гравітаційного напрямку. Переваги: сходи хоча б не рухалися, ДОКИ ТИ ДОСІ НА НИХ.

Вчора, щоб дістатися спальні, Гаррі піднявся на чотири сходові марші. Після сповзання не менш як дванадцятьма сходовими маршами й без бодай якихось ознак підземель він дійшов висновків: (1) картина Ешера була б легкою прогулянкою супроти цього; (2) він якось опинився вище в замку, ніж коли починав; і (3) він настільки ґрунтовно загубився, що не здивувався б, навіть якби побачив із наступного вікна два місяці в небі.

Запасним планом А було зупинитися й запитати в когось дороги, проте скидалося на те, що на прогулянці гостро бракувало людей, ніби всі без винятку халамидники, як їм і годилося, сиділи на уроках абощо.

Запасний план Б…​

 — Я загубився, — виголосив Гаррі. — Чи може, ем, дух замку Гоґвортс допомогти мені абощо?

 — Не думаю, що цей замок має дух, — зазначила мудра літня пані з однієї з картин на стінах. — Життя — можливо, проте не дух.

Ненадовго запала тиша.

 — А ви…​ — почав було Гаррі, але відразу стулив пельку. Якщо подумати, то ні, він НЕ ЗБИРАВСЯ питати картину, чи була та цілковито притомною, тобто усвідомлювала власну свідомість. — Я Гаррі Поттер, — відрекомендувався він більш-менш на автопілоті. Також більш-менш автоматично простягнув руку до рами.

Жінка на полотні подивилася згори на Гаррі й здійняла брови. Той повільно опустив руку до свого боку.

 — Вибачте. Я тут ніби як новенький.

 — Це я помітила, юний круче. Куди ти намагаєшся дістатися?

 — Я й сам не певен, — завагався Гаррі.

 — Тоді, можливо, ти вже там.

 — Ну, хай куди я намагаюся дістатися, гадаю, це не тут…​

Гаррі замовк, збагнувши, наскільки він скидається на бовдура.

 — Почнімо спочатку. Я граю в гру, тільки не знаю правил…​

Це теж не годилося. Геть не годилося.

 — Гаразд, третя спроба. Я шукаю можливостей творити добро, щоб заробити бали, і все, що в мене є, — це загадкова підказка: пітьма є там, де має бути світло. Тож я намагався спуститися, проте, схоже, натомість підіймаюся…​

Літня пані в рамці дивилася на нього доволі скептично.

 — Моє життя тяжіє до дивацтв, — зітхнув Гаррі.

 — Чи справедливо буде сказати, що ти не знаєш, куди йдеш і чому намагаєшся туди потрапити?

 — Цілковито справедливо.

Літня пані кивнула:

 — Не впевнена, що найсерйознішою з твоїх проблем є те, що ти загубився, юначе.

 — Ваша правда. Проте, на відміну від серйозніших проблем, цю я хоча б розумію, як розвʼязувати, і, оце так, лише зараз усвідомив, що наша розмова перетворюється на метафору до людського існування.

Пані схвально зиркнула на Гаррі:

 — Ти й справді лепське крученя́, чи не так? На мить я засумнівалася. Ну що ж. Загалом, якщо й надалі повертати ліворуч, то обовʼязково спускатимешся.

Це звучало напрочуд знайомо, але Гаррі ніяк не міг згадати, де він чув таке раніше.

 — Гм…​ Схоже, ви дуже розумна людина. Чи портрет дуже розумної людини…​ Хай там як, чи чули ви про таємничу гру, в яку можна зіграти лише раз, і ніхто не розповідає правил?

 — Життя, — одразу відповіла пані. — Це одна з найпростіших загадок, що я коли-небудь чула.

Гаррі кліпнув.

 — Ні, — повільно заперечив він. — Маю на увазі, я таки отримав справжнісіньку записку й усе таке. Там мовилося, що я маю зіграти в гру, але не знаючи правил; і хтось залишає мені маленькі клаптики паперу, на яких написано, скільки балів я втратив за порушення правил, наприклад, штраф мінус два бали за те, що я в піжамі. Чи знаєте ви когось із Гоґвортсу, хто достатньо божевільний і достатньо могутній, щоб робити щось таке? Крім Дамблдора, звісно?

 — Я лише картина, юначе, — намальована пані зітхнула. — Я памʼятаю Гоґвортс, яким він був колись, а не Гоґвортс, що є зараз. Можу сказати тобі лише одне: якби це було загадкою, то відповідь на неї, що гра — це життя, і хоча ми не вигадуємо всіх правил, єдиний, хто присуджує чи забирає бали, — це завжди ти. Якщо це не головоломка, а реальність, то не знаю.

Гаррі низько вклонився картині:

 — Дякую, шановна пані.

Та присіла в реверансі:

 — Хотіла б я сказати, що берегтиму згадку про тебе в серці, проте, напевно, взагалі тебе не памʼятатиму. На все добре, Гаррі Поттере.

Він схилив голову у відповідь і почав спускатися найближчими сходами.

Чотири ліві повороти потому він опинився перед коридором, що різко завершувався нагромадженням великих каменюк — ніби щось там обвалилося, лишень стіни й стеля навколо залишалися неушкодженими й зробленими зі звичайного замкового каміння.

 — Гаразд, — звернувся Гаррі до порожнечі. — Я здаюся. Прошу ще одну підказку. Як дістатися туди, куди я маю прийти?

 — Підказка! Підказка, ти кажеш?

Збуджений голос доринав із картини на стіні поруч. Це був портрет чоловіка середнього віку в найяскравішій рожевій мантії з усіх, що Гаррі бачив чи навіть уявляв. Він носив нахиленого старого гостроверхого капелюха з рибиною (не малюнком рибини — рибиною).

 — Так! — вигукнув Гаррі. — Підказка! Підказка, кажу я! Тільки мені потрібна не просто будь-яка підказка, а певна підказка стосовно гри, що в неї я граю…​

 — Так, так! Підказка для гри! Ти Гаррі Поттер, чи не так? Я Корнеліон Флабберволт! Мені сказала Ерін, дружина короля, а їй — лорд Візлніс, а йому…​ Забувся. Але це повідомлення було мені, щоб я передав його тобі! Мені! Усім було начхати на мене вже не знаю як довго, можливо, завжди; я застряг у цьому клятому нікудишньому старому коридорі. Підказка! Я маю твою підказку! Вона коштуватиме трьох балів! Ти її бажаєш?

 — Так! Я бажаю її! — Гаррі розумів, що йому, напевно, слід було притлумити свій сарказм, проте нічого не міг із собою вдіяти.

 — Пітьму можна знайти між зеленими навчальними кімнатами й кабінетом трансфігурації Макґонеґел! Це підказка! І поспішай, бо ти повільніший за мішок равликів! Мінус десять балів за повільність! Тепер у тебе шістдесят один бал! Це була решта повідомлення!

 — Дякую, — відповів Гаррі. Він і справді програвав у цій грі. — Гм…​ Гадаю, ви не знаєте про походження цього послання, чи не так?

 — Його промовила порожнеча — наче дзвін пролунав із розламу в повітрі, розламу, що за ним виднілася вогняна безодня! Ось що мені було сказано!

Гаррі вже не знав після всього, варто йому поставитися до цього скептично чи просто прийняти все на віру.

 — А як мені знайти межу між зеленими навчальними кімнатами й кабінетом трансфігурації?

 — Просто розвернися й піди ліворуч, праворуч, вниз, вниз, праворуч, ліворуч, праворуч, вгору й знову ліворуч і дістанешся зелених навчальних кімнат, а якщо зайдеш і пройдеш наскрізь до протилежного боку, то опинишся у великому звивистому коридорі, що веде до перехрестя, і якщо там повернути праворуч, то буде довгий прямий коридор, що веде до кабінету трансфігурації! — намальований чоловік на мить замовк. — Принаймні так було, коли я відвідував Гоґвортс. Сьогодні ж понеділок непарного року, так?

 — Олівець і механічний папір, — звелів Гаррі капшучкові. — Ем, скасувати, папір і механічний олівець, — він подивився вгору. — Можете повторити ще раз?

Заблукавши ще двічі, Гаррі відчув, що починає розуміти базове правило навігації в лабіринті, який невпинно змінюється й називається Гоґвортсом. А саме: спитай картину, куди йти. Якщо це й відтворювало якийсь надзвичайно глибокий життєвий урок, то Гаррі не міг збагнути який.

Зелені навчальні кімнати виявилися на диво приємним місцем. Сонячне проміння лилося з вікон із зеленого скла, що зображали драконів у спокійних пасторальних сценах. У кімнатах стояли надзвичайно зручні на вигляд стільці й столи, що здавалися дуже підхожими для навчання в компанії з одного-трьох друзів.

Гаррі не міг просто попрямувати до дверей навпроти. Там були вбудовані в стіну книжкові шафи, тож він мав підійти й прочитати хоч якісь назви, щоб не втратити права носити імʼя Веррес. Але зробив це швидко, памʼятаючи про скаргу на повільне пересування, а тоді вже рушив до дверей.

Гаррі ішов «великим звивистим коридором», як зненацька почув молодий хлопчачий голос — він кричав.

У таких ситуаціях Гаррі знаходив виправдання шаленому спринтові, коли не зважаєш на економію сил, чи на розминку, чи на речі, що на них можна наткнутися. Несподіваний несамовитий політ закінчився майже настільки ж несподівано тієї миті, коли він ледве не збив групку з шести першокласників-гафелпафців, що…​

Що тулилися докупи й здавалися зляканими та відчайдушно охочими зробити щось, знаття б лише, що саме. Найімовірніше, це мало якийсь стосунок до збіговиська з пʼяти старшокласників-слизеринців, які, видавалося, оточили іншого малого.

Гаррі раптово трохи розізлився.

 — Перепрошую! — вигукнув він так гучно, як тільки міг.

Можливо, це було не обовʼязково, присутні вже на нього дивилися. Але це точно допомогло обірвати всі дії. Гаррі рушив повз скупчення гафелпафців у напрямку слизеринців. Ті дивилися на нього згори вниз, обличчя змінювалися від розгніваних до втішених і задоволених.

Частина Гарріного мозку панічно волала, що це куди старші й куди більші хлопці, які з легкістю здатні зробити з нього відбивну. Інша частина сухо зазначила, що будь-хто, кого б застукали за перетворенням Хлопчика-Що-Вижив на відбивну, нарвався б на цілісінький світ неприємностей, тим паче якщо це гурт старших слизеринців із сімома свідками-гафелпафцями — шанс зазнати серйозних пошкоджень у присутності очевидців практично дорівнював нулю. Єдина справжня зброя проти нього, що нею володіли старшокласники, — його власний страх, якщо він дозволить йому опанувати собою.

Тоді Гаррі побачив, кого вони оточили — Невіла Лонґботома.

Ну звісно.

Отже, вирішено. Гаррі раніше збирався був скромно попросити в Невіла вибачення, а це означало, що Невіл належав йому, та як вони посміли?

Він потягнувся, вхопив Невіла за запʼястя й висмикнув його з-поміж слизеринців. Шокований хлопчина ледь не впав, коли Гаррі витягнув його й водночас прослизнув крізь ту саму прогалину, опинившись у центрі шибеників, де раніше стояв Невіл, і дивлячись вгору на куди старших, більших і сильніших хлопців.

 — Привіт, — сказав Гаррі. — Я Хлопчик-Що-Вижив.

На мить запала незручна мовчанка. Видавалося, що ніхто не знав, куди ця розмова має звернути.

Гаррі опустив погляд і побачив якісь розкидані по підлозі книжки та папери. О, стара розвага: дозволяєш жертві спробувати підняти її книжки, після чого знову вибиваєш їх із рук. Гаррі не міг пригадати, щоб він сам хоч колись ставав ціллю такої гри, але він мав чудову уяву, і ця уява робила його розлюченим. Нехай, щойно ширшу ситуацію буде розвʼязано, Невіл без проблем зможе повернутися й підняти свої речі. За умови, що слизеринці залишатимуться настільки зосередженими на ньому, що й не подумають утнути щось із книжками.

На жаль, блукання його очей було помічено.

 — Оу-у-у-у, — протягнув найбільший із хлопців. — Ти хоцесь книзецьок…​

 — Стули пельку, — холодно відрізав Гаррі.

«Не дай їм відновити баланс. Не роби того, чого вони очікують. Не скотися в модель поведінки, що спровокує їх на знущання з тебе».

 — Це що, частина якогось надзвичайно хитрого плану, що надасть вам майбутніх переваг, чи це настільки ж безґлузде збезчещення імені Салазара Слизерина, наскільки…​

Найбільший хлопець сильно штовхнув Гаррі, від чого той вилетів із кола старшокласників і, безпорадно махаючи руками, гепнувся об тверду поверхню Гоґвортської камʼяної підлоги.

Слизеринці розсміялися.

Гаррі підвівся, рухаючись, як йому здавалося, надзвичайно сповільнено. Він ще не вмів користуватися паличкою, однак не існувало причини, чому б за таких обставин це мало його зупинити.

 — Я хочу заплатити хай скільки потрібно балів, щоб позбутися цієї людини, — виголосив Гаррі, вказуючи пальцем на найбільшого слизеринця. — Абракадабра, — він підняв угору іншу руку й клацнув пальцями.

На останньому слові двоє гафелпафців закричали, включно з Невілом, троє інших слизеринців відчайдушно відстрибнули від траєкторії Гарріного пальця, а найбільший хлопець ошелешено відсахнувся назад, коли щось червоне зненацька забризкало його лице, шию та груди.

Такого Гаррі аж ніяк не очікував.

Найбільший слизеринець повільно потягнувся до голови й зняв деко з вишневим пирогом, який щойно розлетівся по ньому. Він трохи потримав його в руках, витріщаючись, і впустив на підлогу.

Найімовірніше, це був не найкращий час для гафелпафців, щоб почати сміятися, але це було саме те, що один із них зробив.

Гаррі запримітив клаптик паперу на дні дека.

 — Зажди-но, — він кинувся вперед, щоб підняти записку. — Це мені, я гадаю…​

 — Ти…​ — прогарчав найбільший слизеринець. — Ти. Зараз. Візьмеш. І…​

 — Поглянь на це! — закричав Гаррі, вимахуючи запискою в нього перед носом. — Ну ти поглянь лишень! Де ж це бачено, щоб за доставлення й оброблення одного паршивого пирога дерли тридцять балів? Тридцять балів! Я зазнаю́ збитків від цієї угоди навіть після порятунку невинного хлопчика з біди! Ще й збір за зберігання? Плата за доставлення? Витрати на оренду воза? Звідки взагалі можуть взятися витрати на оренду воза для пирога?

У повітрі повисла ще одна з цих незручних павз. Гаррі думав лихі думки про того гафелпафця, хай ким він там був, що ніяк не міг припинити гигикати, — через цього йолопа він ще нахапається стусанів.

Гаррі зробив крок назад і глянув на слизеринців найбільш убивчим поглядом, що на нього був здатен:

 — А тепер валіть звідсіля, або я й надалі робитиму ваше існування чимраз химернішим, аж доки ви не заберетеся. Дозвольте попередити…​ Пхання носа в моє життя може перетворити ваше …​ на сповнене незручностей. Дійшло?

Одним жахливим рухом найбільший слизеринець вихопив свою паличку й навів її на Гаррі, як тієї ж миті дістав іншим пирогом — цього разу з яскравої чорниці — по другому боці голови. Записка на ньому була доволі великою та чітко читалася.

 — Гадаю, тобі варто глянути на повідомлення на тому пирозі, --зауважив Гаррі. — Воно, мабуть, для тебе.

Слизеринець повільно потягнувся, взяв деко з-під пирога й перевернув його, висипавши з мокрого місива на підлогу ще чорниць, і прочитав записку:

ПОПЕРЕДЖЕННЯ

ЖОДНУ МАГІЮ НЕ МОЖЕ БУТИ ВИКОРИСТАНО НА УЧАСНИКОВІ

ПОКИ ГРА ТРИВАЄ

ПОДАЛЬШЕ ВТРУЧАННЯ В ГРУ

БУДЕ ДОВЕДЕНО ДО ВІДОМА ОРГАНІЗАТОРІВ ГРИ

Вираз цілковитої розгублености на обличчі слизеринця був витвором мистецтва. Гаррі подумав, що йому починає подобатися цей Контролер Гри.

 — Послухай, — звернувся Гаррі, — може, будемо закруглятися? Бо речі починають виходити з-під контролю. Як щодо такого: ти повернешся до Слизерину, я — до Рейвенклову, і ми трохи охолонемо, згода?

 — У мене зʼявилася краща ідея, — прошипів той у відповідь. — Як щодо такого: ти випадково зламаєш собі всі пальці?

 — Мерлінова борода, як ти взагалі плануєш інсценувати правдоподібний нещасний випадок, після погрози в присутності натовпу свідків, телепню…​

Найбільший слизеринець повільно, неквапом сягнув у напрямку Гарріних рук, від чого той примерз до місця. Та частина його мозку, що помічала хлопців вік і силу, врешті спромоглася бути почутою, верещачи: «ЩО Я В БІСА ТВОРЮ́?».

 — Постривай! — у раптовій паніці озвався один зі слизеринців. — Зупинися! Направду, тобі краще цього не робити!

Найбільший слизеринець проігнорував це, рішуче вхопивши правицю Гаррі своєю лівою рукою і стиснувши його вказівний палець правою.

Гаррі дивився супротивникові прямо в очі. Частина його кричала: «Цього не мало статися, цьому не дозволено було статися, дорослі ніколи не допустять, щоб таке насправді сталося…​».

Поволі той почав відгинати його вказівний палець назад.

«Спокійно, він не зламав мого пальця, це нижче від моєї гідности — бодай здригнутися до того, як він насправді це зробить. Доти це всього лиш інша спроба нагнати страху».

 — Зупинися! — вигукнув слизеринець, який протестував раніше. — Зупинися, це дуже погана ідея!

 — Змушена погодитися, — пролунав холодний голос. Голос старшої жінки.

Найбільший шибеник відпустив Гарріну руку й відстрибнув назад, наче обпечений.

 — Професорко Спраут! — закричав один із гафелпафців із таким щастям, якого Гаррі ще не доводилося чути за все своє життя.

Коли він обернувся, у його полі зору опинилася невеличка пухкенька жіночка з неохайними сивими кучерями й у вкритому брудом одязі, що докірливо вказувала на слизеринців.

 — Поясніть свої дії. Що ви тут робите з моїми гафелпафцями й…​ — вона подивилася на нього, — з моїм чудовим учнем Гаррі Поттером.

«Е-е, м-м-м. Звісно, це ж ЇЇ урок я пропустив сьогодні зранку».

 — Він погрожував убити нас! — випалив той самий слизеринець, який заклика́в зупинитися.

 — Що? — заціплено сказав Гаррі. — Я такого не говорив! Якби я збирався вбити вас, то не робив би публічних заяв перед цим!

Третій слизеринець безпорадно засміявся й майже відразу ж різко перестав, коли інші хлопці обдарували його погрозливими поглядами.

 — І що ж це за смертельна погроза, цікаво? — скептично скривилася професорка Спраут.

 — Смертельне прокляття! Він вдав, що застосовує смертельне прокляття на нас!

Професорка Спраут повернулася до Гаррі:

 — Так, доволі страшна погроза від одинадцятирічного хлопчика. А втім, це однаково така річ, що її вам ніколи не варто вдавати — навіть у мріях, Гаррі Поттере.

 — Я навіть не знаю слів смертельного прокляття, — миттю відповів він. — І жодного разу не витягав своєї палички.

Тепер уже Гаррі здобув скептичний погляд від професорки Спраут:

 — У такому разі, гадаю, цей юнак сам кинув у себе двома пирогами.

 — Він не користувався паличкою! — втрутився один із малих гафелпафців. — Хоча я також не знаю, як він це зробив: просто клацнув пальцями, і зʼявився пиріг!

 — Невже, — зауважила професорка Спраут після павзи. Вона витягнула власну паличку: — Я не вимагатиму цього, оскільки скидається на те, що ви тут жертва, однак не заперечуєте, якщо я перевірю вашу паличку, щоб переконатися в цьому?

Гаррі дістав свою паличку:

 — Що саме я маю…​

 — Пріор Інкантато, — Спраут насупилася. — Дивно, здається, до неї ще ніколи не вдавалися.

 — Бо так і є, — Гаррі знизав плечима. — Я взагалі отримав паличку й підручники лише кілька днів тому.

 — Що ж, — Спраут кивнула. — Очевидно, тут були випадкові чари від хлопчика, що відчув загрозу. У правилах чітко сказано, що ви не можете бути за це відповідальним. А щодо вас…​

Вона повернулася до слизеринців, демонстративно опустивши погляд на Невілові книжки, розкидані по підлозі. Запала довга тиша, під час якої професорка роздивлялася пʼятьох старших хлопців.

 — Три очки зі Слизерину. З кожного, — врешті вимовила вона. — І шість із нього, — вказуючи на вкритого пирогом хлопця. — І щоб ви ще хоч раз знову полізли до моїх гафелпафців чи до мого учня Гаррі Поттера. Тепер ідіть.

Їй не довелося повторюватися — слизеринці розвернулися й притьмом здиміли.

Невіл почав збирати книжки. Видавалося, що він плаче, але зовсім трішки. Можливо, через шок, що лише зараз його наздогнав, чи, може, через те, що однокласники допомагали йому.

 — Я дуже вам вдячна, Гаррі Поттере. Сім очок Рейвенклову, по одному за кожного гафелпафця, що його ви допомогли захистити. Більше мені ні́чого додати.

Гаррі закліпав. Він очікував чогось на зразок лекції про необхідність не лізти на роги, а ще суворого прочухана за пропущений найперший урок.

Можливо, йому варто було піти в Гафелпаф. Спраут крута.

 — Брудозникс, — сказала Спраут до пирогового безладу на підлозі, і той швиденько випарувався.

Професорка покинула їх, попрямувавши коридором у напрямку зеленої навчальної кімнати.

 — Як ти це зробив? — прошипів один із гафелпафців одразу ж, як та пішла.

Гаррі самовдоволено посміхнувся:

 — Я можу втілити в життя все, що забажаю, варто лише клацнути пальцями.

Очі хлопця розширилися:

 — Справді?

 — Ні, але коли переповідатимеш усім цю пригоду, обовʼязково розкажи Герміоні Ґрейнджер, першокласниці з Рейвенклову. Вона знає цікаву історію, яка може тобі дуже сподобатися, — він і гадки не мав, що відбувається, але не збирався упускати можливости підлити оливи до вогню своєї слави. — А що все це було, про смертельне прокляття?

Хлопець дивно на нього подивився:

 — Ти справді не знаєш?

 — Якби знав, то не запитував би.

 — Слова смертельного прокляття, — той ковтнув, знизив голос до шепоту й відвів руки в боки, усім виглядом показуючи, що не тримає палички, — «Авада Кедавра».

«Ну, звісно ж, вони саме такі».

Гаррі додав це до свого все більшого й більшого переліку речей, що ними він ніколи не поділиться з татом, професором Майклом Верресом-Евансом. Ніби повідати, що він єдина людина, яка пережила жахливе смертельне прокляття, недостатньо; треба ще зізнатися, що смертельне прокляття — це «Абракадабра».

 — Зрозуміло, — промовив Гаррі після павзи. — Тоді я більше ніколи такого не казатиму перед тим, як клацнути пальцями.

Хоча це й створювало ефект, що може виявитися тактично корисним.

 — Чому ти взагалі…​

 — Мене виховали маґли, а маґли вважають то веселим жартом. Справді, це саме те, що сталося. Перепрошую, але ти не міг би нагадати, як тебе звуть?

 — Я Ерні Макмілан, — гафелпафець протягнув руку, і Гаррі її потиснув. — Для мене честь познайомитися з тобою.

 — Радий познайомитися з тобою, — Гаррі легенько вклонився, — а ось це все про честь зайве.

Інші хлопці оточили його, і почався раптовий наплив відрекомендувань. Покінчивши з цим, Гаррі ковтнув. Це буде важко.

 — Ем…​ Якщо ви даруєте мені…​ Я маю дещо сказати Невілові…​

Усі погляди звернулися до Невіла, що зробив крок назад. На його лиці були нотки тривоги.

 — Гадаю, — тихо мовив Невіл, — ти плануєш сказати, що я мав бути сміливішим…​

 — Ні-ні, нічого такого! — швидко перебив Гаррі. — Нічого повʼязаного з цим. Просто, м-м, дещо, що мені передав Сортувальний Капелюх…​

Раптом інші хлопці страшенно зацікавилися, окрім Невіла, який стривожився ще більше.

Здавалося, ніби щось блокувало горло Гаррі. Він знав, що йому просто треба випалити це, але він наче проковтнув величезну цеглину, що тепер застрягла в горлянці. Йому довелося наче взяти під ручний контроль свої губи й вичавити кожен склад окремо, але це вдалося.

 — Ви-бач, — він глибоко вдихнув. — За все, що я утнув, м-м, вчора. Ти…​ не повинен ставитися до цього поблажливо чи щось таке. Я зрозумію, якщо ти просто ненавидиш мене. Я не пробую вдати цими вибаченнями, що я класний, і тобі не обовʼязково їх приймати. Те, як я вчинив був, — неправильно.

Запала коротка тиша. Невіл міцніше притиснув книжки до грудей.

 — Чому ти це зробив? — тихим тремким голосом запитав він, кліпаючи, наче стримуючи сльози. — Чому всі так поводяться зі мною, навіть Хлопчик-Що-Вижив?

Раптово Гаррі почувся жалюгіднішим, ніж коли-небудь у житті.

 — Вибач, — цього разу хрипло повторив він. — Просто…​ Ти мав наляканий вигляд, над твоєю головою немов висів знак — «жертва». Я хотів показати, що не завжди все так погано, що інколи монстри дають тобі шоколад…​ Я вважав, що якщо покажу це тобі, то, можливо, ти збагнеш, що ні́чого так сильно боятися…​

 — Але ж є чого, — прошепотів Невіл, — Ти бачив сьогодні, що є!

 — Вони не заподіяли б тобі нічого по-справжньому поганого в присутності свідків. Їхня основна зброя — це страх. Саме тому вони вибрали ціллю тебе: бо побачили, що ти наляканий. Я хотів зробити тебе менш наляканим…​ показати, що страх чогось є гіршим за саме щось…​ Чи принаймні це те, що я собі втовкмачив був. Але Сортувальний Капелюх сказав мені, що я обманюю себе, а справжня причина, чому я так вчинив, — бо це весело. Тому я прошу вибачення…​

 — Ти зробив мені боляче щойно. Коли схопив мене й витягнув від них, — Невіл підняв руку й вказав на місце, за яке Гаррі стиснув був. — Може зʼявитися синець пізніше через те, як сильно ти потягнув. Насправді, ти зробив мені більш боляче, ніж усі слизеринці, що просто штовхалися.

 — Невіле! — прошипів Ерні. — Він намагався врятувати тебе!

 — Вибач, — прошепотів Гаррі. — Коли я це побачив, я просто…​ дуже розізлився…​

Невіл і далі не зводив із нього очей:

 — То ти з усієї сили висмикнув мене й став на моє місце весь такий: «Привіт, я Хлопчик-Що-Вижив».

Гаррі кивнув.

 — Думаю, колись ти станеш дуже крутим. Але зараз це не так.

Гаррі ковтнув клубок, що раптово підкотився йому до горла, й рушив геть. Дійшов до перетину коридорів, там повернув ліворуч і попростував далі, не звертаючи ні на що уваги.

Як саме він мав діяти в таких ситуаціях? Ніколи не сердитися? Гаррі не певен був, що досягнув би чогось, якби не злість, і хтозна, що трапилося б з Невілом і його книжками. До того ж Гаррі прочитав удосталь фентезі, щоб знати, як це все розвиватиметься. Він намагатиметься зачавити гнів, зазна́є невдачі, і той знову й знову братиме гору. А наприкінці цієї довгої дороги самопізнання він збагне: гнів — це частина його самого, і лише прийнявши його він навчиться вдаватися до нього з користю. «Зоряні війни» були єдиним всесвітом, у якому відповідь справді стверджувала, що треба повністю відгородитися від негативних емоцій; щось у Йоді завжди змушувало Гаррі ненавидіти маленького зеленого недоумка.

Тож очевидним планом, що заощадить йому купу часу, було пропустити подорож дорогою самопізнання й одразу перейти до частини, у якій він розуміє: лише прийнявши свій гнів як частину себе, можна навчитися ефективно ним керувати.

Проблема полягала в тому, що Гаррі не почувався, наче не володіє собою, коли злився. Холодна лють якраз створювала в нього враження всеохопного контролю. І лише озираючись назад, він бачив, що події загалом мали вигляд…​ буцімто вони якось неконтрольовано вибухнули.

Йому стало цікаво, наскільки Контролер Гри зважав на такі речі та втратив він чи здобув бали за це. Самому Гаррі здавалося, що з нього зняли доволі багато балів. Проте він був певен: літня пані з картини сказала б, що його власна думка — це все, що має значення.

Ще Гаррі гадав, чи це часом не Контролер Гри надіслав професорку Спраут. Це мало сенс: записка погрожувала сповістити Організаторів Гри, аж ось зʼявляється професорка. Можливо, вона й була Контролеркою Гри. Вихователька гуртожитку Гафелпаф — остання в списку людей, яких у цьому можна запідозрити. Це змусило Гаррі поставити її наверх цього списку — він читав один чи два детективні романи.

 — То як мої справи в грі? — голосно запитав Гаррі.

Аркуш паперу пролетів над його головою — наче хтось кинув його ззаду. Гаррі обернувся, проте нікого не побачив, відтак повернувся назад. Записка впала на підлогу. Вона повідомляла:

БАЛИ ЗА СТИЛЬ: 10

БАЛИ ЗА ХОРОШІ ДУМКИ: -3 000 000

БОНУС ЗА ОЧКИ РЕЙВЕНКЛОВУ: 70

ЗАРАЗ БАЛІВ: -2 999 871

ХОДІВ ЗАЛИШИЛОСЯ: 2

 — Мінус три мільйони балів? — Гаррі висловив своє обурення порожньому коридорові. — Це вже занадто! Я хочу подати апеляцію Організаторам Гри! І як я маю відробити три мільйони балів за наступні два ходи?

Над ним пролетіла ще одна цидулка:

АПЕЛЯЦІЯ: ВІДМОВА

НЕПРАВИЛЬНІ ПИТАННЯ: -1 000 000 000 000 БАЛІВ

ЗАРАЗ БАЛІВ: -1 000 002 999 871

ХОДІВ ЗАЛИШИЛОСЯ: 1

Гаррі здався. З одним ходом, що залишився, все, що він міг зробити, це спробувати свою найкращу здогадку, нехай і не досить хорошу:

 — Моя відповідь: гра уособлює життя.

Завершальний клаптик паперу пронісся над його головою:

НЕВДАЛА СПРОБА

НЕВДАЛА НЕВДАЛА НЕВДАЛА

АЙ-Й-Й-Й-Й-Я-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А

ЗАРАЗ БАЛІВ: МІНУС НЕСКІНЧЕННІСТЬ

ТИ ПРОГРАВ ГРУ

ФІНАЛЬНА ІНСТРУКЦІЯ:

Йди до кабінету професорки Макґонеґел.

Останній рядок було написано його власним почерком. Гаррі якусь хвильку пороздивлявся його, а тоді знизав плечима. Гаразд. Отже, кабінет професорки Макґонеґел. Якщо це вона Контролерка Гри…​

Правду кажучи, Гаррі гадки найменшої не мав, як він почуватиметься, якщо професорка Макґонеґел виявиться Контролеркою Гри. Його розум просто ставав невинно чистим. Це було буквально неможливо уявити.

Кількома портретами пізніше — подорож виявилася недовгою, кабінет професорки Макґонеґел розміщувався неподалік від її класу трансфігурації, принаймні щопонеділка непарних років — Гаррі стояв зовні дверей її кабінету.

Він постукав.

 — Заходьте, — пролунав приглушений голос професорки Макґонеґел.

Гаррі зайшов.

Розділ 14. Непі́знане та непізна́нне

Меленкуріон абатха! Дурок мінас міл Дж. К. Ролінґ!

* * *

Існують загадкові питання, проте загадкова відповідь — це очевидна суперечність.

* * *

 — Заходьте, — пролунав приглушений голос професорки Макґонеґел.

Гаррі зайшов.

Кабінет заступниці директора був чистим і добре організованим. На стіні відразу поруч зі столом розміщувався цілісінький лабіринт із деревʼяних комірок-заглиблень усіх форм і розмірів. Більшість із них переповнювали сувої пергаменту, і якось ставало очевидно, що професорка Макґонеґел чітко знала призначення кожної комірки, навіть якщо для всіх інших це залишалося загадкою. На самому столі був єдиний пергамент ( і більше нічого), а позаду нього — зачинені на кілька замків двері.

Професорка Макґонеґел сиділа на ослінчику за столом, видаючись здивованою. Її очі розширилися, коли вона побачила Гаррі, у них зʼявилася нотка тривоги.

 — Містере Поттер? Ви чогось хотіли?

Гаррі остаточно розгубився. Гра скерувала його сюди, він очікував, що вона щось знатиме…​

 — Містере Поттер? — повторила професорка Макґонеґел, починаючи трохи дратуватися.

На щастя, цієї миті його охоплений панікою мозок згадав: він таки мав дещо, про що планував поговорити з професоркою Макґонеґел. Дещо важливе й точно варте її часу.

 — Ем…​ — почав Гаррі. — Якщо ви можете застосувати якісь закляття, щоб переконатися, що нас ніхто не підслуховує…​

Професорка Макґонеґел підвелася, щільно зачинила зовнішні двері й, діставши паличку, стала промовляти закляття.

Саме тоді Гаррі усвідомив, що йому випала безцінна й, імовірно, неповторна нагода запропонувати професорці Макґонеґел пирсконаду. Він не міг повірити, що думає зараз про це (нічого ж страшного не трапиться, напій зникне за кілька секунд), і наказав тій частині себе замовкнути.

Вона так і зробила, і Гаррі взявся ментально впорядковувати все, що хотів обговорити. Він не планував цієї розмови настільки швидко, та оскільки він уже тут…​

Професорка Макґонеґел завершила вимовляти закляття, що звучало значно старішим за латину, і знову сіла.

 — Гаразд, — тихо сказала вона з досить виразною напругою на обличчі. — Ніхто не підслуховує.

«А, точно, вона очікує, що я зараз шантажуватиму її заради інформації про пророцтво».

Ех, іншим разом.

 — Це стосовно Випадку із Сортувальним Капелюхом, — пояснив Гаррі. (Професорка Макґонеґел лише кліпнула.) — М-м…​ Думаю, на ньому є додаткове закляття — щось, про що Сортувальний Капелюх і сам не здогадується, щось, що спрацьовує, коли він виголошує «Слизерин». Я чув послання, що його, я певен, рейвенкловець не мав би почути. Воно пролунало тієї миті, коли Сортувальний Капелюх більше не був на моїй голові і я відчув, що звʼязок перервався, а звучало, наче шипіння змії та звичайна мова водночас, — професорка Макґонеґел глибоко вдихнула. — У ньому говорилося: «Салют від слизеринця слизеринцеві: якщо шукатимеш моїх секретів, поговори з моєю змією».

Професорка Макґонеґел сиділа з роззявленим ротом, витріщаючись на Гаррі так, ніби він відростив собі ще дві голови.

 — Отже…​ — повільно промовила вона, немов і сама не вірила тому, що зринало з її уст. — Ви вирішили відразу прийти до мене й усе розповісти.

 — Ну, так, звісно, — запевнив Гаррі. Не було потреби визнавати, скільки часу йому знадобилося для цього рішення. — На противагу, наприклад, спробі дослідити це самому чи поділитися з іншими дітьми.

 — Ясно…​ І якщо, припустімо, ви знайдете вхід до легендарної Таємної кімнати Салазара Слизерина, вхід, що його ви й лише ви здатні відчинити…​

 — Я зачиню його й негайно повідомлю вам, щоб можна було зібрати команду досвідчених чарівників-археологів, — без зволікань відповів Гаррі. — Тоді відчиню вхід знову, щоб вони могли дуже обережно зайти й переконатися, що там немає нічого небезпечного. Можливо, я зайду пізніше, щоб роздивитися чи ще щось відчинити, якщо виникне така потреба, але лише тоді, коли територію оголосять безпечною та пофотографують, який усе мало вигляд до того, як люди почали вештатися й топтатися по їхній неоціненній історичній памʼятці.

Професорка Макґонеґел сиділа з роззявленим ротом, витріщаючись на Гаррі так, ніби він щойно перетворився на кота.

 — Це очевидно, якщо ти не з Ґрифіндору, — мʼяко зауважив Гаррі.

 — Думаю, ви занадто недооцінюєте рідкісність здорового ґлузду, містере Поттер, — голос професорки Макґонеґел звучав трохи здавлено.

Це мало сенс. Хоча…​

 — Гафелпафець сказав би те саме.

Макґонеґел вражено завмерла:

 — Це правда.

 — Сортувальний Капелюх пропонував мені Гафелпаф.

Вона закліпала, наче не могла повірити власним вухам:

 — Він таке пропонував? Справді?

 — Так.

 — Містере Поттер, — тихо сказала Макґонеґел, — пʼять десятиліть тому в Гоґвортсі востаннє загинув дехто з учнів. Тепер я впевнена, що це повідомлення востаннє чули пʼять десятиліть тому.

Гаррі вкрився сиро́тами.

 — Тоді я докладу всіх зусиль, щоб нічогісінько не робити з цим без консультації з вами, професорко Макґонеґел, — він ненадовго замовк. — Дозвольте порадити вам залучити найкращих людей, що їх лише вдасться знайти, і подивитися, чи можливо зняти те додаткове закляття із Сортувального Капелюха…​ А якщо ні, мабуть, варто накласти ще одне — «Квієтус», що активуватиметься на кілька секунд одразу після того, як Капелюха зніматимуть із голови. Така латка може спрацювати, і більше жодного мертвого учня, — Гаррі задоволено кивнув головою.

Професорка Макґонеґел здавалася ще ошелешенішою, якщо це взагалі було можливо:

 — Я в принципі не можу нарахувати вам достатньо очок за це, одразу ж не віддавши кубка гуртожитків Рейвенкловові.

 — Ем-м-м…​ Я волів би не здобувати стільки очок, якщо ваша ласка.

 — Чому ні? — професорка Макґонеґел пильно на нього подивилася.

 — Тому що це буде аж надто сумно, розумієте? Це як…​ — Гаррі мав деякі складнощі з тим, щоб дібрати потрібні слова. — Як тоді в маґлівських школах, коли я ще намагався їх відвідувати. Якщо там задавали груповий проєкт, я просто брав і робив його самотужки, бо інші лише гальмували мене. Я не проти заробляти багато очок, навіть більше за інших, але якщо я здобуду достатньо, щоб лише своїми силами вирішити долю кубка гуртожитків, то видаватиметься, ніби я тримаю Рейвенклов на своєму горбі, а це надто сумно.

 — Розумію…​ — завагалася Макґонеґел. Очевидно, що такий погляд на речі ніколи не спадав їй на думку. — А якщо я нагороджу вас пʼятдесятьма очками, як вам таке?

Він знову похитав головою:

 — Буде несправедливо щодо інших дітей, якщо мені дадуть багато очок за ті дорослі справи, частиною яких вони не можуть бути. Хіба Террі Бут міг би здобути пʼятдесят очок за інформацію про шепіт, що його він почув із Сортувального Капелюха? Це було б украй несправедливо.

 — Тепер я розумію, чому Сортувальний Капелюх пропонував вам Гафелпаф, — професорка Макґонеґел дивилася на Гаррі з дивною повагою.

Це змусило його дещо знітитися. Він чесно вважав був, що не заслуговує Гафелпафу. Що Сортувальний Капелюх просто намагався зіпхнути його куди завгодно, аби не в Рейвенклов, нехай і в гуртожиток, чиїх чеснот він не мав…​

 — А якщо я спробую дати вам десять очок?.. — професорка Макґонеґел заусміхалася.

 — А ви пояснюватимете, звідки ці десять очок взялися, якщо хтось поцікавиться? Багато слизеринців — і я маю на увазі не дітей у Гоґвортсі — може дуже, дуже розізлитися, якщо дізнається, що із Сортувального Капелюха прибрали закляття й що до цього причетний я. Тому вважаю, що найкраща частина хоробрости — цілковита таємність. Не потрібно мені дякувати, мем, доброчесність не потребує нагород.

 — Хай буде так, проте я все ж маю дещо надзвичайно особливе для вас. Тепер я розумію, що несправедливо погано думала про вас, містере Поттер. Зачекайте тут, будь ласка.

Вона підвелася й підійшла до зачинених дверей, махнула паличкою, і її огорнула розмита завіса. Гаррі не міг ані бачити, ані чути того, що відбувалося. За кілька хвилин завіса зникла, явивши професорку Макґонеґел, що стояла там і дивилася в його бік. Зачинені двері позаду неї ніби ніколи й не відчинялися. В одній руці вона тримала підвіску: тонкий золотий ланцюжок із піщаним годинником посередині, закріпленим у срібному кільці; а в другій — складену брошуру.

 — Це вам.

Ого! Він отримає якийсь крутий магічний предмет як віддяку за похід! Скидалося на те, що стратегія відмовлятися від грошових винагород, аж доки не здобудеш магічного предмета, насправді працювала і в реальному житті, а не лише в компʼютерних іграх. Гаррі з усмішкою прийняв свою нову підвіску:

 — Що це таке?

 — Містере Поттер, — професорка Макґонеґел глибоко вдихнула, — цю річ зазвичай дають лише дітям, що довели свою виняткову відповідальнісь, задля допомоги зі складним розкладом шкільних занять, — вона завагалася, ніби хотіла додати ще щось. — Мушу наголосити, що справжня природа цього предмета — секрет, тож ви зобов’язані зберігати її в таємниці від решти учнів і не допускати, щоб ті бачили, як ви користуєтеся ним. Якщо такі умови неприйнятні для вас — поверніть це, будь ласка, назад.

 — Я вмію зберігати таємниці, — запевнив Гаррі. — То що воно робить?

 — Для всіх інших це спімстерівські дверцята, ними лікують рідкісне незаразне магічне захворювання — спонтанне дублювання. Вони носяться під одягом, і хоча ви не маєте причин комусь їх показувати, ставитися як до страшного секрету до них теж зайве. Спімстерівські дверцята нецікаві. Це зрозуміло, містере Поттер?

Гаррі кивнув, розпливаючись в усмішці. Він розпізнав роботу компетентного слизеринця.

 — То що воно, власне, робить?

 — Це часоворот. Кожен оберт піщаного годинника відправляє вас на годину назад у минуле. Тож якщо ви користуватиметеся ним, щоб подорожувати на дві години назад щодня, то завжди зможете засинати приблизно в однаковий час.

Гаррін стан призупинення недовіри немов вітром звіяло.

«Ви даєте мені машину часу як засіб від розладу сну».

«Ви даєте мені МАШИНУ ЧАСУ як засіб від РОЗЛАДУ СНУ».

«ВИ ДАЄТЕ МЕНІ МАШИНУ ЧАСУ ЯК ЗАСІБ ВІД РОЗЛАДУ СНУ».

 — Е-хе-хе-хе-х-х-хе-хех…​ — вихопилося з його рота.

Він тримав підвіску якомога далі від себе, наче це була бомба. Тобто ні, не наче це була бомба, це навіть близько не передавало серйозности ситуації. Гаррі тримав підвіску якомога далі від себе так, наче це була машина часу.

«Скажіть, професорко Макґонеґел, вам відомо, що повернута в часі звичайна матерія не відрізняється від антиматерії? А так воно і є! Вам відомо, що кілограм антиматерії та кілограм матерії під час контакту анігілюються у вибухові з потужністю сорок три мільйони тонн у тротиловому еквіваленті? Чи усвідомлюєте ви, що я важу сорок один кілограм, а значить, відповідний вибух залишить ГІГАНТСЬКИЙ КРАТЕР ІЗ ДИМОМ НА МІСЦІ ШОТЛАНДІЇ?».

 — Даруйте, — спромігся вимовити Гаррі. — Але це звучить дуже, дуже, дуже, ДУЖЕ НЕБЕЗПЕЧНО!

На вереск його голос не зірвався: він теоретично не міг кричати достатньо гучно, щоб передати всю серйозність ситуації, тож не варто було навіть намагатися.

Професорка Макґонеґел дивилася на нього з поблажливою симпатією:

 — Я рада, що ви поставилися до цього серйозно, містере Поттер, але часовороти не настільки небезпечні. Інакше ми б не давали їх дітям.

 — Справді, — зауважив Гаррі. — А-ха-ха-ха-ха. Звісно, ви б не давали дітям машин часу, якби ті були небезпечними, що я собі таке думав? Тому просто, щоб прояснити: випадковий пчих на цей пристрій не відправить мене в середньовіччя, де я переїду Гутенберга возом і перешкоджу Просвітництву? Бо, знаєте, ненавиджу, коли таке зі мною трапляється.

Кутики її губ смикалися, як і завжди, коли вона стримувала усмішку. Макгонеґел простягнула Гаррі брошуру, яку тримала в руках, але хлопчик обережно вчепився в ланцюжок обіруч і не зводив погляду з піщаного годинника, уважно стежачи, щоб той часом не крутнувся.

 — Не хвилюйтеся, — сказала вона після невеликої павзи, коли стало зрозуміло, що Гаррі й не думав ворушитися. — Це неможливо, містере Поттер. Часоворот не здатен повернутися в минуле більш ніж на шість годин. Його не можна використати більш ніж шість разів на день.

 — Ох, чудово, це просто чудово. А якщо хтось наткнеться на мене, то часоворот не зламається й не прирече усенький замок Гоґвортс на вічний цикл четвергів.

 — Взагалі, вони можуть бути крихкими…​ Здається, я чула, що траплялися дивні речі, коли їх ламали. Але нічого такого!

 — Можливо, — припустив Гаррі, коли до нього вернулася мова, — щоб запобігти таким випадкам, варто було б обладнати машини часу чимось на кшталт захисного корпусу, а не лишати скло незахищеним.

 — Прекрасна ідея, містере Поттер, — Макґонеґел видавалася враженою. — Слід сповістити про неї міністерство.

«З мене годі. Тепер офіційно: вони ратифікували це в парламенті, усі в чаклунському світі безнадійні телепні».

 — І хоча я й ненавиджу ПОРИНАТИ У ФІЛОСОФСТВУВАННЯ, — Гаррі відчайдушно намагався знизити свій голос до чогось не такого верескливого, — чи подумав хтось про НАСЛІДКИ подорожей у часі на шість годин назад і зміни в минулому чогось, що повпливає на власне час, що, по суті, ЗІТРЕ ВСІХ ЛЮДЕЙ, ЯКИХ ЦЕ ЗАЧЕПИТЬ, і ЗАМІНИТЬ ЇХ ІНШИМИ ВЕРСІЯМИ…​

 — О, час неможливо змінити! — перебила професорка Макґонеґел. — Господи, містере Поттер, невже ви думаєте, що в такому разі учням би це дозволили? А якби хтось спробував переінакшити результати своїх іспитів?

Гаррі взяв павзу на роздуми. Руки послабили — зовсім трішки — лещата навколо залотого ланцюжка. Ніби він тримав не машину часу, а просто ядерну боєголовку.

 — Отже…​ — повільно вимовив Гаррі. — Люди просто дізналися, що всесвіт…​ у якийсь спосіб несуперечливий, хоча й містить подорожі в часі. Якщо я та майбутній-я взаємодіятимемо, то я побачу те саме, що й обоє мене, дарма, що під час першого проходження майбутній-я вже діятиме зі знанням того, чого з мого власного погляду ще не відбулося…​

Голос Гаррі плавно скотився до невиразного белькотіння.

 — Гадаю, правильно, — відповіла професорка Макґонеґел. — Хоча чарівникам таки радять не бачитися зі своїми минулими версіями й усіляко цього уникати. Якщо ви маєте два уроки водночас і потребуєте перетнути шляхи із самим собою, то, наприклад, першій версії вас варто відійти набік і заплющити очі у відомий час — ви вже маєте годинник, добре, — тоді майбутній ви зможе пройти. Це все є в брошурі.

 — А-ха-ха-ха-а. А що як хтось проігнорує цю пораду?

 — Це, наскільки я розумію, — професорка Макґонеґел зціпила губи, — може зумовити деякі незручності.

 — І це, скажімо, не створить парадоксу, що знищить всесвіт.

 — Містере Поттер, — вона доброзичливо всміхнулася, — гадаю, я б запамʼятала, якби таке коли-небудь трапилося.

 — ЦЕ НЕ ЗАСПОКОЮЄ! ЧИ ВИ, ЛЮДИ, НІКОЛИ НЕ ЧУЛИ ПРО АНТРОПНИЙ ПРИНЦИП? І КИМ БУВ ТОЙ БОВДУР, ЩО ВПЕРШЕ СКОНСТРУЮВАВ ОДНУ З ЦИХ ШТУК?

Професорка Макґонеґел неочікувано розсміялася приємним і радісним сміхом, що здавався на диво недоречним на її суворому обличчі.

 — У вас черговий «ви перетворилися на кицьку» епізод, чи не так, містере Поттер? Ви, мабуть, не хочете цього чути, але це страх як мило.

 — Перетворення на кицьку навіть БЛИЗЬКО не можна порівнювати з цим. Знаєте, дотепер десь у закапелках моєї свідомости завжди сновигала притлумлена думка, що єдина можлива відповідь полягає в тому, що мій всесвіт — лише компʼютерна симуляція, як у книжці «Симулякрон-3». Проте зараз навіть цей варіант доведеться відкинути, бо ця маленька іграшка НЕОБЧИСЛЮВАНА ЗА ТЮРІНГОМ! Машина Тюрінга здатна симулювати перехід до визначеного минулого стану й розраховувати нове майбутнє з цієї точки, машина-оракул могла б базуватися на переривчастій поведінці машин нижчого порядку. Але ви стверджуєте, що несуперечлива реальність обчислюється за один захід з огляду на події, які…​ ще…​ не відбулися…​

Усвідомлення вразило Гаррі ударом гідравлічного молота. Усе стало на свої місця. Усе нарешті стало на свої місця.

 — ТО ОСЬ ЯК ПРАЦЮЄ ПИРСКОНАД! Ну звісно! Закляття не спричинює кумедних подій у реальності, воно просто викликає порив випити відразу перед тим, як щось кумедне однаково відбудеться! Я такий дурень! Я мав це усвідомити, коли захотів випити пирсконаду перед другою промовою Дамблдора, не випив, але похлинувся натомість власною слиною: випитий пирсконад не зумовлює ситуацій, внаслідок яких ти пирскаєш, такі ситуації зумовлюють бажання випити пирсконаду! Я побачив кореляцію між двома подіями й припустив, що пирсконад мусить бути причиною, а кумедний момент — наслідком, адже вважав, що темпоральний порядок обмежує причинно-наслідкові графи, робить їх ациклічними. АЛЕ ВСЕ СТАЄ НА СВОЇ МІСЦЯ, ВАРТО ЛИШЕ НАМАЛЮВАТИ СТРІЛКИ ПОДІЙ, СПРЯМОВАНІ НАЗАД У ЧАСІ!

Усвідомлення вразило Гаррі ще одним ударом гідравлічного молота. Цього разу він спромігся промовчати, лише здавлено видавши тихий звук кошеняти, що помирає, коли усвідомив, хто поклав був йому зранку записку на ліжко.

Очі професорки Макґонеґел запалали:

 — Після закінчення школи чи навіть раніше ви справді мусите повикладати деякі з цих маґлівських теорій у Гоґвортсі, містере Поттер. Звучать захопливо, навіть якщо всі вони неправильні.

 — Аргх-х-х…​

Професорка Макґонеґел сказала ще кілька любʼязностей, домоглася ще деяких обіцянок, на які Гаррі ствердно покивав, зронила щось про те, що йому не слід розмовляти зі зміями там, де хтось може це почути, нагадала прочитати брошуру — і Гаррі виявив себе по той бік щільно зачинених дверей до її кабінету.

 — Аргх-х-р-р-а-а…​ — озвався Гаррі.

Саме так, йому зірвало дах. Не востаннє тому, що якби не цей розіграш, то він міг узагалі не отримати часоворота, з якого й почався цей розіграш.

Чи професорка Макґонеґел однаково віддала б йому часоворот цього ж дня, просто пізніше, коли він зустрівся б із нею, щоб запитати про свій розлад сну чи розказати про повідомлення Сортувального Капелюха? І чи закортіло б йому тієї миті розіграти самого себе, що зрештою призвело б до отримання ним часоворота раніше? Отже, єдина несуперечлива можливість — розіграш почався ще до того, як він прокинувся?..

Гаррі зловив себе на роздумах, що вперше в житті відповідь на його запитання могла виявитися буквально незбагненною. Оскільки його мозок містив нейрони, що могли рухатися лише вперед у часі, не існувало нічого, що його мозок міг вдіяти, жодної операції, що її він міг провести, яка була б спряженою до операцій часоворота.

Досі Гаррі жив згідно із застереженнями Е. Т. Джейнса: нерозуміння феномена — це факт, що свідчить про стан свідомости, а не про власне феномен; невпевненість — це факт про тебе, а не про хай там щодо чого ти невпевнений; невідомість існує у свідомості, не в реальності; пуста карта не дорівнює пустій території. Існують загадкові питання, проте загадкова відповідь — це очевидна суперечність. Феномен може бути загадковим для якоїсь конкретної особи, але не існує загадкових для самих себе феноменів. Поклонятися священній загадці — це просто поклонятися власному невігластву.

Тому Гаррі дивився був на магію та відмовлявся лякатися. Люди не мають чуття історії, вони вивчають хімію, біологію й астрономію, однак не можуть уявити часів, коли це було чимось незбагненним, а не повноцінною частиною науки. Зірки колись були таємницями. Лорд Кельвін одного разу назвав природу життя й біологію відповіддю мʼязів на людську волю, а ріст дерев із насіння — загадкою «нескінченно за межами» досяжности науки. (Не просто трішки за межами, варто зауважити, а нескінченно за межами. Лорд Кельвін, безсумнівно, вкрай емоційно сприймав був те, що він чогось не знає.) Кожна розвʼзана колись загадка була головоломкою від світанку людства й аж до миті, коли хтось її розгадав.

Нині він уперше натрапив на загадку, що перспективно могла залишитися нею назавжди. Якщо час працював не через ациклічні причинно-наслідкові мережі, то Гаррі не розумів, що означають причини й наслідки; якщо Гаррі не розумів причин і наслідків, він не розумів, з якого тіста зліплено реальність. Цілком імовірно, що його людський розум ніколи й не спроможеться зрозуміти, адже він складається зі старомодних лінійно-часових нейронів, а це, як виявилося, жалюгідна підмножина цілої реальности.

Але й не без добрих новин. Пирсконадові, що колись здавався всемогутнім і неймовірним, знайшлося значно простіше пояснення. Яке він проґавив був всього лише тому, що правда ховалася цілковито поза його простором гіпотез і всім, для осягнення чого його мозок еволюціонував. Однак тепер Гаррі по-справжньому це зрозумів, напевно. Можна вважати це чимось на кшталт заохочення. На кшталт.

Гаррі поглянув на годинник. Була майже 11:00, минулої ночі він заснув приблизно о 1:00, тож за нормального перебігу подій сьогодні він засне орієнтовно о 3:00. Отже, щоб заснути о 22:00 й прокинутися о 7:00, йому потрібно повернутися на пʼять годин назад. Це означало, якщо він хоче опинитися у своєму гуртожитку о 6:00, тобто до того, як хто-небудь прокинеться, йому варто поквапитися і…​

Навіть озираючись назад, він не міг збагнути, як йому вдалося організувати бодай половину розіграшу. Звідки взагалі взявся пиріг?

Гаррі не на жарт починав боятися подорожей у часі.

З другого боку, він не міг не визнати, що йому справді випала неповторна нагода. Розіграш, що його можна втнути над собою лише раз у житті: у межах шести годин після відкриття існування часоворотів.

Власне, це плутало ще більше, варто було Гаррі про це замислитися. Час обдарував його готовим розіграшем у вигляді доконаного факту, проте було цілком очевидно, що це його власна робота. Концепт, виконання, авторський стиль. Кожнісінька деталь, навіть ті, що їх він досі не розгадав.

Ну що ж, час не стоїть на місці, а в добі не більш як тридцять годин. Гаррі знав дещо з того, що він мав зробити, а з рештою, як-от із пирогом, розбереться в процесі. Не існувало причин відкладати. Нічого не досягнеш, якщо стовбичитимеш у майбутньому.

* * *

Пʼятьма годинами раніше Гаррі крався до власного гуртожитку, натягнувши мантію на голову — хоч якесь маскування, якщо раптом хтось прокинеться й побачить одночасно і його, і Гаррі в ліжку. Йому не хотілося нікому пояснювати про свою дрібну проблему зі спонтанним дублюванням.

На щастя, видавалося, що всі досі спали.

Також видавалося, що поруч із його ліжком лежала коробка, загорнута в червоний і зелений папір із яскраво-золотим бантом, — ідеальний стереотипний образ різдвяного подарунка. От тільки до Різдва ще далеко.

Гаррі підкрадався так мʼяко, як тільки міг, на випадок, якщо чийсь квієтор було виставлено на низьку потужність.

До коробки кріпився конверт, запечатаний звичайнісіньким простим воском без жодного тиснення. Гаррі обережно відкрив його, витягнув листа й прочитав:

Це Плащ невидимости Іґнотуса Певерела, родинна реліквія його нащадків, Поттерів. На відміну від заклять і простіших плащів, він має силу заховати тебе, а не просто зробити невидимим. Твій батько позичив його мені для вивчення незадовго до своєї смерти, і, мушу визнати, за ці роки він ставав мені в пригоді безліч разів.

Боюся, надалі мені доведеться обходитися чарами розілюзнення. Плащеві час повернутися до тебе — його спадкоємця. Я планував був зробити це різдвяним подарунком, але він побажав опинитися в тебе раніше. Схоже, він думає, що потрібен тобі. Користуйся ним із розумом.

Безсумнівно, ти вже думаєш про найрізноманітніші чудові розіграші, як і твій тато свого часу. Якби про всі його грішки стало відомо, усе жіноцтво Ґрифіндору зібралося б, щоб осквернити його могилу. Я не намагатимуся зупинити історію від повторень, але будь НАДЗВИЧАЙНО обережним, щоб ніхто тебе не розкрив. Якщо Дамблдор побачить шанс заволодіти однією зі Смертельних реліквій, то зробить усе, щоб до самісінької смерти вона належала лише йому.

Бажаю тобі чудового-пречудового Різдва.

Підпису не було.

* * *

 — Стривайте, — зупинився Гаррі, коли інші хлопці вже майже вийшли з рейвенкловської спальні. — Вибачте, але я ще маю деякі справи з валізою, прийду до сніданку за кілька хвилин.

 — Краще тобі не порпатися в наших речах, — нахмурився Террі Бут.

Гаррі підняв одну руку:

 — Присягаюся, що не планую робити нічого подібного з жодною вашою річчю, що всі речі, з якими я планую взаємодіяти, належать мені; я не готую жодного розіграшу й не маю інших сумнівних намірів щодо жодного з вас; я не очікую, що мої наміри зміняться раніше, ніж я прийду на сніданок у Великій залі.

Террі Бут насупився:

 — Чекай-но, а це…​

 — Не хвилюйся, — втрутилася Пенелопа Клірвотер, що супроводжувала їх. — Там не було жодних шпарин. Чудово сформульовано, Поттере, тобі слід бути юристом.

Гаррі Поттер покліпав на це. А, точно — староста Рейвенклову.

 — Дякую. Мабуть.

 — Коли спробуєш знайти Велику залу, ти заблукаєш, — Пенелопа подала це як незаперечний факт. — Щойно це станеться, запитай у портрета, як дістатися першого поверху. Запитай в іншого портрета, щойно запідозриш, що заблукав знову. Особливо якщо здасться, що піднімаєшся вище й вище. Якщо опинишся вище, ніж замок у принципі має бути заввишки, зупинись і дочекайся пошукових груп. Інакше ми побачимо тебе за чотири місяці — старшим на пʼять місяців, покритого снігом і з самою лише повʼязкою на стегнах, і це якщо ти залишишся в замку.

 — Зрозумів, — Гаррі важко ковтнув. — Ем-м, а хіба не варто розповідати учням про такі речі відразу?

 — Що, усе відразу? — зітхнула Пенелопа. — Це тривало б тижнями. Сам про все з часом дізнаєшся, — вона обернулася, щоб вийти, за нею слідували інші учні. — Поттере, якщо я не побачу тебе на сніданку за тридцять хвилин, почну пошуки.

Щойно всі пішли, Гаррі прикріпив записку до свого ліжка — її і решту послань він уже написав раніше, сидячи на підвальному рівні своєї валізи, ще до того як усі попрокидалися. Відтак обережно потягнувся рукою в поле квієтора й стягнув Плащ невидимости з тіла Гаррі-1, що досі спав. І просто заради пустощів поклав його в капшучок Гаррі-1, знаючи, що в такий спосіб він уже лежатиме в його власному.

* * *

 — Я розумію, що повідомлення адресовано Корнеліонові Флабберволту, — сказав із картини чоловік із манерами аристократа й, власне, цілковито звичайним носом. — Чи можу я дізнатися його походження?

Гаррі знизав плечима зі щирою безпорадністю:

 — Мені було сказано, що його промовила порожнеча — наче дзвін пролунав із розламу в повітрі, розламу, що за ним виднілася вогняна безодня.

* * *

 — Гей! — вигукнула Герміона сповненим обурення голосом зі свого місця з другого боку сніданкового столу. — Цей десерт для всіх! Ти не можеш просто забрати цілий пиріг собі до капшучка!

 — Я беру не цілий пиріг, а цілі два. Вибачте всі, мушу бігти!

Гаррі проігнорував обурені крики й покинув Велику залу. Він мусив якнайшвидше дістатися класу з гербалогії.

* * *

Професорка Спраут пильно його роздивлялася:

 — А звідки вам відомо, що планують слизеринці?

 — Я не можу назвати своє джерело, — відповів Гаррі. — Якщо чесно, я хотів би попросити вас вдати, що цієї розмови ніколи не було. Просто поводьтеся так, наче ви натрапили на них випадково, коли йшли у своїх справах чи ще кудись. Я поспішу туди, щойно закінчиться гербалогія. Думаю, мені вдасться відволікати слизеринців, аж доки ви не надійдете. Я не є легкою мішенню для залякувань чи глузувань, та й не думаю, що вони наважаться завдати серйозної шкоди Хлопчикові-Що-Вижив. Не зрозумійте неправильно…​ Я не прошу вас бігати коридорами, але буду дуже вдячним, якщо дорогою ви не зволікатимете.

Професорка Спраут уважно глянула на Гаррі, її погляд помʼякшав:

 — Будь ласка, будьте обережні, Гаррі Поттере. І…​ Дякую.

 — Просто переконайтеся, що не запізнитеся, — попрохав він. — І памʼятайте: ви не очікуєте побачити мене там, а цієї розмови ніколи не було.

* * *

Дивитися на себе, що висмикує Невіла з кола слизеринців, було жахливо. Невіл мав рацію: він доклав був забагато сили, занадто багато сили.

 — Привіт, — холодно сказав Гаррі Поттер. — Я Хлопчик-Що-Вижив.

Вісім хлопчиків-першокласників переважно однакового зросту. Один із них має шрам на чолі й поводиться не так, як інші.

Якби ж ми глянути могли

На себе збоку! От коли

Ми б наші примхи всі збули

Дурні, порожні…​

Професорка Макґонеґел мала рацію. Сортувальний Капелюх мав рацію. Це ставало очевидним, варто було лише подивитися збоку.

Щось не так із Гаррі Поттером.

Розділ 15. Сумлінність

Кохай, як Ролінґ твоя.

Сьогоднішня історична цікавинка: стародавні євреї вважали межею дня захід, а не схід сонця, тому казали «вечір і ранок» замість «ранок і вечір». (І, як зазначило чимало рецензентів, сучасна юдейська галаха стверджує те саме.)

* * *

 — Впевнений, що час я десь знайду.

* * *

 — Фріґідейро!

Гаррі вмочив палець у воду в склянці, що стояла на його парті. Та мала стати прохолодною, але як була тепленькою, так і залишилася. Знову.

Гаррі почувався дуже, дуже ошуканим.

По всіх закутках дому Верресів можна було знайти сотні фантастичних романів. Гаррі прочитав був їх чимало, і скидалося на те, що він мав загадкову темну сторону. Тож, коли склянка води відмовилася співпрацювати перші кілька разів, Гаррі подивився навсібіч, упевнюючись, що ніхто в класі чарів за ним не спостерігає, глибоко вдихнув, зосередився й розізлив себе. Він подумав про слизеринців, що знущалися з Невіла, і про гру, в якій хтось вибиває з рук усі твої книжки щоразу, як ти намагаєшся підібрати їх. Згадав слова Драко Мелфоя про десятирічну дівчинку Лавґудів і як насправді працює Чарверсуд…​

І лють просочилася в його кров. Рукою, що тремтіла від ненависти, він підняв свою паличку й холодним голосом промовив:

 — Фріґідейро!

Нічогісінько не відбулося.

Гаррі обшахрували. Йому хотілося написати комусь із вимогою відшкодувати кошти за його темну сторону, що достоту мусила мати нездоланну магічну силу, проте виявилася несправною.

 — Фріґідейро! — знову вигукнула Герміона із сусідньої парти.

Її вода стала суцільною кригою, а облямівка склянки взялася білою памороззю. Видавалося, вона цілковито зосередилася на своїй роботі й зовсім не усвідомлювала, що інші учні витріщаються на неї сповненими ненависти очима. Це могло свідчити про щось одне: (а) її небезпечну неуважність; (б) досконало відточену гру, що сягала рівня витончених мистецтв.

 — О, дуже добре, міс Ґрейнджер! — пискнув Філіус Флитвік, їхній професор чарів і вихователь Рейвенклову, крихітний чоловічок, чия зовнішність нічим не виказувала чемпіона-дуелянта в минулому. — Бездоганно! Дивовижно!

У найгіршому разі Гаррі мав надію виявитися другим після Герміони. Звісно, краще б це вона конкурувала з ним, та можна змиритися й зі зворотною ситуацією. Однак станом на понеділок він плентався у хвості класу, по-дружньому змагаючись за звання найгіршого учня з усіма іншими вихованими маґлами дітьми, окрім Герміони. Та сама-самісінька розмістилася на вершині, зовсім без суперників, бідолашка.

Професор Флитвік стояв над партою однієї з дівчат маґлівського роду й спокійно коригував спосіб, у який та тримала паличку.

Гаррі поглянув на Герміону й тяжко ковтнув. За таких обставин її роль була очевидною…​

 — Герміоно? — запитав він невпевнено. — Ти маєш якісь думки, що саме я роблю не так?

Герміонині очі запалали жахливим вогнем корисности, від якого щось у Гарріній підсвідомості заволало від розпачливого приниження.

Пʼять хвилин потому його вода стала помітно холоднішою за кімнатну температуру. Герміона кілька разів вербально погладила Гаррі по голівці, порадила наступного разу вимовляти замовляння чіткіше й пішла допомагати комусь іншому.

Професор Флитвік нарахував Герміоні очко за допомогу Гаррі. Той міцно зціпив зуби, аж щелепа заболіла, а це аж ніяк не поліпшувало його вимови.

«Мені начхати, що це нечесне змагання. Я точно знаю, що робитиму з двома додатковими годинами щодня: сидітиму у своїй валізі й навчатимуся, доки не наздожену Герміону Ґрейнджер».

* * *

 — Трансфігурація — одна з найскладніших і найнебезпечніших магічних дисциплін, що їх вивчають у Гоґвортсі, — промовила професорка Макґонеґел. На обличчі суворої старої відьми не було й сліду легковажности. — Той, хто бешкетуватиме в моєму класі, негайно з нього вийде й більше ніколи не повернеться. Я вас попередила.

Її паличка опустилася й торкнулася стола, що плавно перетворився на свиню. Кілька учнів маґлівського роду зойкнуло. Свиня розгублено роззирнулася довкола, чмихнула, а тоді знову зробилася столом.

Професорка трансфігурації огледіла класну кімнату, зрештою зупинивши погляд на одному учневі:

 — Містере Поттер, ви отримали свої навчальні матеріали лише кілька днів тому. Чи ви вже почали читати підручник із трансфігурації?

 — Ні, вибачте, професорко, — відповів Гаррі.

 — Не варто вибачатися. Якби завчасне читання було обовʼязковим, вас би про це попередили, — вона постукала пальцями по столу, що стояв перед нею. — Містере Поттер, не бажаєте зробити припущення: це стіл, що його я трансфігурувала на свиню, чи це від самого початку була свиня, а я ненадовго зняла трансфігурацію? Якби ви прочитали перший розділ підручника, то знали б.

 — Я б припустив, — Гаррі злегка насупив брови, — що легше почати зі свині, адже якщо починати зі стола, то свиня може не знати, як стояти.

 — Я вам не докоряю, містере Поттер, — професорка Макґонеґел похитала головою, — проте правильна відповідь: у трансфігурації ви не бажаєте робити припущень. Помилкові відповіді буде оцінено надзвичайно суворо, а запитання, залишені без відповіді, — з великою поблажливістю. Ви мусите навчитися розуміти, чого саме ви не знаєте. Якщо я поставлю будь-яке запитання — неважливо, наскільки тривіальне чи просте, — і ви відповісте: «Я не певен», я не звинувачуватиму вас, а будь-хто, хто розсміється, втратить очки. Чи можете ви сказати, чому це правило існує, містере Поттер?

«Бо одна-єдина помилка в трансфігурації може виявитися неймовірно небезпечною».

 — Ні.

 — Правильно. Трансфігурація небезпечніша за явлення, яке викладають лише з шостого класу. На жаль, для максимізації своїх здібностей у дорослому віці її потрібно вивчати й тренувати змалечку. Отже, це небезпечний предмет, і вам варто стерегтися будь-яких помилок. Ніхто з моїх учнів ще ніколи не зазнавав непоправної шкоди, і я надзвичайно засмучуся, якщо ви станете першим класом, що зіпсує мій рекорд.

Кілька школярів знервовано ковтнуло.

Професорка Макґонеґел підвелася й підійшла до стіни за своїм столом, на якій висіла полірована класна дошка.

 — Існує чимало причин, з яких трансфігурація є небезпечною, але одна з них важливіша за інші, — вона створила коротке перо з товстим кінцем і вивела ним червоні літери, а потім підкреслила їх синім, використавши той самий маркер.

ТРАНСФІГУРАЦІЯ НЕПОСТІЙНА!

 — Трансфігурація непостійна! — виголосила професорка Макґонеґел. — Трансфігурація непостійна! Трансфігурація непостійна! Містере Поттер, припустімо, хтось трансфігурував шматок деревини на чашку з водою, а ви її випили. Як гадаєте, що з вами трапиться, коли ефект трансфігурації вичерпається?

Нависла тиша.

 — Пробачте, містере Поттер, не слід було запитувати про це вас. Я забула, що вас обдаровано напрочуд песимістичною уявою…​

 — Нічого страшного, — відповів Гаррі, тяжко ковтнувши. — Отже, перша відповідь: я не знаю, — професорка схвально кивнула, — проте я можу уявити, що…​ дерево опиниться в моєму шлунку й у моїй кровоносній системі, а якщо хоч частину тієї води поглинуть тканини мого тіла — цікаво, це буде дерев’яна пульпа, суцільне дерево чи…​

Гарріне розуміння магії підвело його. Передусім він не міг збагнути, як дерево зіставляється з водою, а тому йому не вдавалося змалювати розвиток подій після того, як молекули води перемішаються внаслідок звичайного теплового руху, чари вичерпаються й відбудеться зворотне перетворення.

 — Як правильно зауважив містер Поттер, — Макґонеґел напружилася, — він стане вкрай хворим і потребуватиме нагального флуювання до лікарні Святого Мунґо, щоб мати бодай шанс вижити. Будь ласка, розгорніть свої підручники на п’ятій сторінці.

Навіть без звуку ставало зрозуміло, що зображена на рухомій світлині жінка зі страшенно знебарвленою шкірою кричала.

 — Злочинця, що трансфігурував був золото на вино й почастував ним цю жінку — як плату за борг, з його слів, — було засуджено до десяти років Азкабану. Будь ласка, перегорніть на шосту сторінку. Це дементор. Дементори — це вартові Азкабану. Вони висмоктують із людей магію, життя й будь-які щасливі думки, що намагаються виникнути в їхніх головах. Світлина на сьомій сторінці — цей самий злочинець десять років потому, коли настав час його звільнення. Як бачите, він мертвий…​ Так, містере Поттер?

 — Професорко, якщо трапиться найгірше в ситуації, як-от ця, чи існує спосіб підтримувати трансфігурацію?

 — Ні, — відрізала вона. — Забезпечення трансфігурації потребує постійних витрат вашої магії, обсяг яких залежить від розміру цільового об’єкта. І доведеться відновлювати контакт із об’єктом щокілька годин, що за таких умов неможливо. Такі катастрофи невиправні.

Професорка Макґонеґел нахилилася вперед із надзвичайно суворим обличчям:

 — Ви ніколи й у жодному разі не трансфігуруватимете нічого на рідину чи газ. Ані на воду, ані на повітря. Нічого подібного до води, нічого подібного до повітря. Навіть якщо це не питна рідина, вона випаровується, її невеличкі частинки потрапляють у повітря. Ви не трансфігуруватимете на те, що має згоріти. Це створить дим, що його хтось може вдихнути! Ви ніколи не трансфігуруватимете на те, що гіпотетично може потрапити всередину чийогось тіла в будь-який спосіб. Жодної їжі. Нічого схожого на їжу. Навіть заради невеличкої смішної витівки, коли ви збираєтеся розповісти про свій пиріг із грязюки раніше, ніж хтось його з’їсть. Ви ніколи цього не робитимете. На уроці, всередині цієї кімнати, поза нею чи де завгодно. Чи це цілковито зрозуміло кожному учневі?

 — Так, — озвалися Гаррі, Герміона й ще кілька голосів. Інші мов оніміли.

 — Чи це цілковито зрозуміло кожному учневі?

 — Так, — промовили, пробубоніли й прошепотіли вони.

 — Якщо ви порушите будь-яке з цих правил, то надалі не вивчатимете трансфігурації в Гоґвортсі. Повторюйте разом зі мною: я ніколи не трансфігуруватиму нічого на рідину чи газ.

 — Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на рідину чи газ, — відгукнувся безладний хор учнів.

 — Ще раз! Гучніше! Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на рідину чи газ.

 — Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на рідину чи газ.

 — Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на те, що схоже на їжу чи будь-що інше, що потрапляє всередину людського тіла.

 — Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на те, що має згоріти, бо це може створити дим.

 — Ви ніколи не трансфігуруватимете нічого на те, що схоже на гроші, зокрема маґлівські, — застерегла професорка Макґонеґел. — Ґобліни вміють дізнаватися, хто це зробив. Згідно з чинним законом, нація ґоблінів перебуває в стані постійної війни з усіма магічними фальшивомонетниками. Вони не надсилатимуть аврорів. Вони надішлють армію.

 — Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на те, що схоже на гроші, — повторили учні.

 — І понад усе: ви ніколи не трансфігуруватимете нічого живого, особливо самих себе. Це зробить вас дуже хворими й, можливо, мертвими, залежно від того, як саме ви себе трансфігуруєте та як довго підтримуватимете зміну, — професорка Макґонеґел зупинилася. — Містер Поттер щойно підняв руку догори, адже він бачив перетворення анімага, зокрема перетворення людини на кицьку й назад. Але перетворення анімага не є вільною трансфігурацією.

Вона дістала з кишені невеличкий шматок деревини, торкнулася його паличкою, перетворивши на скляну кулю, і сказала:

 — Кристферріум!

Скляна куля стала сталевою. Ще одне торкання паличкою — і знову обернулася на шмат деревини.

 — «Кристферріум» перетворює суцільно скляний обʼєкт на суцільно сталевий подібної форми. Воно не в змозі зробити зворотне перетворення, як і не в змозі перетворити стіл на свиню. Найзагальніша форма трансфігурації — вільна, яку ви й вивчатимете, — здатна перетворити будь-який об’єкт на будь-що інше, принаймні коли йдеться про матеріальну форму. Саме тому вільна трансфігурація має виконуватися безмовно. Використання чарів потребувало б різних слів для кожної окремої трансфігурації між об’єктом і ціллю.

Професорка Макґонеґел виразно оглянула клас:

 — Деякі вчителі починають із трансфігураційних чарів, а вже потім переходять до вільної трансфігурації. Так, це було б значно простіше на поча́тках, проте це може сформувати у вас неправильні навички й послабити ваші здібності пізніше. На моїх заняттях ви відразу вивчатимете вільну трансфігурацію, що потребуватиме безмовного накладання заклять. Для цього вам доведеться тримати в голові форму початкового об’єкта, форму цільового об’єкта й процес трансформації.

 — І відповідаючи на запитання містера Поттера, — провадила далі професорка Макґонеґел. — Саме вільну трансфігурацію ви не маєте застосовувати до жодної живої істоти. Існують чари й зілля для безпечного оборотного й обмеженого перетворення живих істот. Наприклад, анімаг, що не має кінцівки, не матиме її й після перетворення. Вільна трансфігурація не є безпечною. Ви змінитеся, доки будете в трансфігурованому стані: дихання, наприклад, спричинює постійну втрату матерії в довкілля. Коли трансфігурація вичерпається, а тіло спробує повернутися до своєї початкової форми, воно буде не цілком спроможним це зробити. Притиснете до себе паличку й уявите своє волосся золотим — згодом воно вилізе. Візуалізуєте себе кимось із чистішою шкірою — забезпечите собі тривале перебування в лікарні Святого Мунґо. А якщо трансфігуруєте себе на тілесну форму дорослого — помрете, коли дія трансфігурації минеться.

Це пояснювало, чому він бачив товстих хлопців і менш ніж бездоганно привабливих дівчат. Чи старих людей, коли вже на те пішло. Такого б не було, якби існувала можливість просто трансфігурувати себе щоранку…​ Гаррі підняв руку й спробував очима подати професорці Макґонеґел сигнал.

 — Так, містере Поттер?

 — Чи можливо трансфігурувати живий об’єкт на статичну ціль, як-от монету, — ні, вибачте, мені дуже шкода. Скажімо, на сталеву кулю?

Професорка Макґонеґел похитала головою:

 — Містере Поттер, навіть неживі об’єкти з плином часу зазнаю́ть невеличких внутрішніх змін. Набувши первинної форми, ваше тіло візуально начебто залишиться таким самим, і протягом першої хвилини ви не зауважите жодних негараздів. Але вже за годину ви захворієте, а за день — помрете.

 — Кгем, вибачте, то якби я прочитав був перший розділ, я міг би здогадатися, що стіл від початку був столом, а не свинею, — промовив Гаррі. — Але тільки попередньо припустивши, що ви не хочете вбивати свиню, що видається доволі ймовірним, проте…​

 — Маю передчуття, що оцінювання ваших контрольних робіт стане нескінченним джерелом втіхи для мене, містере Поттер. Але якщо ви маєте інші запитання, чи не погодитеся притримати їх до кінця заняття?

 — Більше питань немає, професорко.

 — Тепер повторюйте за мною, — звеліла професорка Макґонеґел. — Я ніколи не намагатимуся трансфігурувати нічого живого, особливо самого себе, хіба що мене конкретно проінструктують зробити це, використовуючи спеціалізовані чари чи зілля.

 — Якщо я сумніваюся в безпечності трансфігурації, я не виконуватиму її, доки не спитаю або професорку Макґонеґел, або професора Флитвіка, або професора Снейпа, або директора: вони єдині визнані фахівці з трансфігурації в Гоґвортсі. Консультуватися з іншими учнями неприйнятно, навіть якщо вони стверджують, що памʼятають, як ставили те саме запитання.

 — Навіть якщо чинний професор Гоґвортсу із захисту запевняє, що трансфігурація безпечна, і навіть якщо я бачив, як професор із захисту виконував її й нічого поганого не сталося, сам я не намагатимуся її виконати.

 — Я маю повне право відмовитися виконувати будь-яку трансфігурацію, через яку я почуваюся хоч трохи знервовано. З огляду на те, що навіть директор Гоґвортсу не може наказати мені протилежного, я, безумовно, не прийму такого наказу від професора із захисту, навіть якщо той погрожуватиме втратою гуртожитком сотні очок і виключенням.

 — Якщо я порушу якесь із цих правил, то надалі не вивчатиму трансфігурації упродовж усього періоду свого перебування в Гоґвортсі.

 — Ми повторюватимемо ці правила на початку кожного заняття протягом першого місяця, — сказала професорка Макґонеґел. — А тепер почнімо. Початкові обʼєкти — сірники, цільові — голки…​ Будь ласка, відкладіть свої палички, дякую. Під словом «почнімо» я мала на увазі, що ви почнете робити нотатки.

За пів години до завершення професорка Макґонеґел роздала сірники. Наприкінці уроку Герміона мала сріблястий сірник, а решта класу (маґлівського роду чи ні) — те саме, з чого й починала. Професорка Макґонеґел нагородила її ще одним очком для Рейвенклову.

* * *

Коли трансфігурація завершилася, Герміона підійшла до Гарріної парти, доки той складав свої книжки до капшучка. Її обличчя виражало суцільну безневинність:

 — Знаєш, сьогодні я заробила два очки для Рейвенклову.

 — Саме так, — коротко відповів Гаррі.

 — Проте це не те саме, що твої сім очок. Гадаю, я просто не така розумна, як ти.

Гаррі згодував своє домашнє завдання капшучкові й повернувся до Герміони, зіщуливши очі. Він зовсім забув про це.

 — Однак навчання в нас щодня, — вона грайливо на нього дивилася. — Цікаво, скільки тобі знадобиться часу, щоб знайти ще якихось гафелпафців у біді? Сьогодні понеділок, тож маєш час аж до четверга.

Вони незмигно дивились одне одному в очі. Гаррі заговорив першим:

 — Ти ж розумієш, що це означає війну.

 — Щось не пригадую, щоб між нами був мир.

Всі інші учні зачаровано спостерігали за ними. Всі інші учні, а також, на жаль, професорка Макґонеґел.

 — О, містере Поттер, — проспівала вона з іншого боку класу. — Маю для вас гарні новини. Мадам Помфрі схвалила вашу пропозицію щодо захисту її спімстерівських дверцят від пошкоджень, робо́ти мають завершитися наприкінці цього тижня. Гадаю, це заслуговує…​ хай буде десяти очок для Рейвенклову.

Герміона шоковано й зраджено роззявила рота. Гаррі майнула думка, що він не надто зараз від неї відрізняється.

 — Професорко…​ — прошипів Гаррі.

 — Ви, безсумнівно, заслужили цю нагороду, містере Поттер, я не роздаю очків гуртожиткам навмання. Можливо, для вас це не мало великого значення — просто побачили щось крихке й запропонували спосіб виправити це. Але спімстерівські дверцята коштовні, і директор не дуже зрадів, коли одні з них розбилися востаннє.

Професорка Макґонеґел напустила на себе задуму:

 — Оце так, цікаво, чи комусь іще вдавалося здобути сімнадцять очок першого ж свого дня в школі. Треба перевірити, але підозрюю, що це новий рекорд. Може, варто зробити оголошення під час вечері?

 — ПРОФЕСОРКО! — скрикнув Гаррі. — Це наша війна! Не втручайтеся!

 — Тепер ви маєте час аж до наступного четверга, містере Поттер. Хіба що, звісно, ви раніше не затієте якихось пустощів і не втратите очків гуртожитку. Наприклад, нешанобливо звертатиметеся до когось із професорів, — вона притиснула палець до щоки, наче щось обмірковувала. — Гадаю, вже до кінця пʼятниці ви доберетеся до відʼємних чисел.

Гаррі стулив рота, клацнувши щелепою. Він дивився на Макґонеґел своїм найбільш убивчим поглядом, однак скидалося на те, що її це лише розважало.

 — Так, безумовно, оголошення під час вечері, — далі роздумувала вона. — Але це не має образити слизеринців, тож зробимо його коротким: просто кількість очок і факт рекорду…​ А якщо хтось прийде до вас по допомогу з домашнім завданням і розчарується, дізнавшись, що ви ще навіть не почали читати своїх підручників, завжди можете скерувати їх до міс Ґрейнджер.

 — Професорко! — вигукнула Герміона надто високим голосом.

 — Оце так, — професорка Макґонеґел не звернула на неї уваги, — цікаво, скільки часу знадобиться міс Ґрейнджер, щоб здійснити щось варте оголошення під час вечері? Нетерпляче чекаю на це, хай чим воно виявиться.

Гаррі й Герміона не змовляючись розвернулися й покрокували геть із класу. За ними слідувала вервечка загіпнозованих рейвенкловців.

 — Ем, — мовив Гаррі. — Після вечері досі в силі?

 — Звісно, — відповіла Герміона. — Я б не хотіла, щоб ти ще більше відстав у навчанні.

 — О, красно дякую. Дозволь зауважити: ти вже зараз така видатна, що я не можу не замислюватися над тим, якою ти станеш, коли здобудеш початкову підготовку з раціональности.

 — Це справді так корисно? Не схоже, щоб вона допомагала тобі з чарами чи трансфігурацією.

Повисла легка павза.

 — Я отримав свої підручники тільки чотири дні тому. Ось чому мені довелося заробляти ці сімнадцять очок без палички.

 — Чотири дні тому? Можливо, ти не можеш прочитати вісім книжок за чотири дні, та міг би впоратися бодай з однією. Скільки часу тобі знадобиться, щоб закінчити, з поточною швидкістю? Ти знаєш усю цю математику, тож скажи: скільки буде вісім на чотири, поділене на нуль?

 — Ти не мала занять, що їх потрібно відвідувати, як оце мені зараз. Але вихідні вільні, отже…​ границя восьми на чотири, поділити на іпсилон, коли іпсилон прямує до нуля праворуч…​ У неділю о 10:47.

 — Взагалі-то, я встигла за три дні.

 — Тоді в суботу о 14:47. Впевнений, що час я десь знайду.

І був вечір, і був ранок — день перший.

Розділ 16. Творче мислення

Ворожі ворота там, де й Ролінґ.

* * *

Я не психопат, просто дуже винахідливий.

* * *

Щойно Гаррі прийшов на заняття із захисту в середу, він зрозумів: цей предмет буде не таким, як інші.

Насамперед клас виявився найбільшим із тих, що Гаррі бачив у Гоґвортсі, і подібним до авдиторій великих університетів; шереги столів ярусами оточували гігантський поміст із білого мармуру. Клас розміщувався високо в Гоґвортсі — на пʼятому поверсі. Гаррі знав, що докладніших пояснень про те, де взагалі приміщення на зразок цього могло поміститися, йому не почути. Ставало зрозуміло, що у Гоґвортсі не було геометрії, Евклідової чи іншої. У ньому існували звʼязки — не напрямки.

На відміну від університетської авдиторії тут стояли не ряди складаних стільців, а звичайнісінькі гоґвортські деревʼяні столи й крісла, що вишикувалися напівколом на кожному рівні. Хіба що кожне місце було обладнано білим пласким прямокутним загадковим обʼєктом.

Посеред гігантського помосту на невеликому підвищенні з темнішого мармуру самотньо стримів учительський стіл, за яким, розвалившись на стільці, пускаючи слину з кутиків губ і закинувши назад голову, перебував Квірел.

«І що ж це мені нагадує?..».

Гаррі прийшов зарано — крім нього, у класі не виднілося ще жодного учня. (Коли виникала потреба описати подорожі в часі, мова раптом ставала страшенно недоладною. Зокрема, у ній бракувало слів, спроможних передати, наскільки це зручно.) Наразі Квірел начебто…​ не функціонував…​ Та й Гаррі, так чи інакше, не мав бажання до нього наближатися.

Він вибрав стіл, видерся до нього, сів і витягнув підручник із захисту, що його прочитав десь на сім восьмих. Взагалі, Гаррі планував завершити до цього заняття, проте вже двічі користувався часоворотом сьогодні й однаково відставав від плану.

Невдовзі клас почав наповнюватися звуками. Гаррі ігнорував їх.

 — Поттере? А ти що тут робиш?

Цьому голосові було тут не місце. Гаррі підвів погляд:

 — Драко? А ти що тут…​ нічого собі, у тебе є посіпаки!

Один із хлопчаків, що стояв позаду Драко, мав на диво багато мʼязів, як на одинадцятирічного. А другий завис у підозріло збалансованій стійці.

Білявий хлопець самовдоволено посміхнувся й вказав позаду себе.

 — Поттере, познайомся, це містер Креб, — він перевів руку з Мʼязів на Баланс, — і містер Ґойл. Вінсенте, Ґреґорі, це Гаррі Поттер.

Містер Ґойл нахилив голову й, мабуть, хотів обдарувати Гаррі значущим поглядом, та збоку скидалося, наче він просто примружився.

 — Радий познайомитися, — голос містера Креба звучав так, немов той навмисно робив його настільки низьким, наскільки міг.

На якусь мить Дракове обличчя затьмарив неспокій, що його, однак, швидко змінила зверхня посмішка.

 — У тебе є посіпаки! — вигукнув Гаррі. — А де мені таких взяти?

 — Боюся, Поттере, — Драко самовдоволено вишкірився ще ширше, — спершу потрібно потрапити до Слизерину…​

 — Що? Це нечесно!

 — …​І щоб ваші сімʼї про все домовилися ще до твого народження.

Гаррі подивився на містера Креба й містера Ґойла. Обидва щосили намагалися наганяти страху: нахилилися вперед, розправили плечі й, сильно витягнувши голови, витріщалися на нього.

 — Ем…​ Стривай-но, усе це влаштували багато років тому?

 — Саме так, Поттере. Боюся, тобі просто не пощастило.

Містер Ґойл дістав зубочистку й взявся длубати нею в зубах, досі загрозливо нависаючи.

 — І Луціус наполіг, щоб ти ріс окремо від своїх охоронців, а зустрів їх лише першого дня школи.

 — Так, Поттере, — посмішка здиміла з Дракового обличчя, — ми всі знаємо, що ти кмітливий, уже вся школа знає, годі вихвалятися…​

 — Отже, їм усе їхнє життя втовкмачували, що вони будуть твоїми посіпаками, і вони роками уявляли, якими мають бути посіпаки…​

Драко здригнувся.

 — …​До того ж вони знайомі один з одним і мали змогу попрактикуватися…​

 — Бос казав тобі заткнутися, — прогарчав містер Креб. Містер Ґойл затиснув зубочистку між зубами й, стиснувши руку в кулак, використав іншу, щоб захрустіти кісточками.

 — Я ж попереджав: не робити такого перед Гаррі Поттером!

Обидва негайно впокорилися, а містер Ґойл швидко сховав зубочистку в кишеню мантії. Та варто було Драко повернутися до Гаррі, як знову почали загрозливо нависати.

 — Вибач, — процідив Драко, — за зневагу, що її ці недоумки завдали тобі.

Гаррі кинув проникливий погляд на містерів Креба й Ґойла:

 — Думаю, ти занадто жорсткий до них, Драко. Як на мене, вони повелися саме так, як я хотів би, щоб поводилися мої посіпаки. Маю на увазі, якби я мав посіпак.

Драко роззявив рота.

 — Гей, Ґреґорі, тобі не здається, що він ото пробує переманити нас від боса?

 — Я впевнений, що містер Поттер не настільки дурний.

 — О, я навіть не мрію про таке, — солодко протягнув Гаррі. — Просто майте на увазі, якщо раптом здасться, що ваш роботодавець не дуже вас цінує. Крім того, ніколи не завадить мати запасні пропозиції, поки обговорюєш умови праці, чи не так?

 — І що він забув у Рейвенклові?

 — Уявлення не маю, містере Креб.

 — Стуліть пельки, обоє, — процідив Драко крізь зуби. — Це наказ, — він із видимим зусиллям спромігся знову зосередитися на Гаррі. — Хай там як, що ти робиш на слизеринському уроці захисту?

 — Зажди, — Гаррі нахмурився й сягнув рукою до капшучка. — Розклад занять, — він подивився на пергамент. — Захист, 14:30, а зараз…​ — механічний годинник показував 11:23, — 14:23, хіба що я втратив лік часу.

Навіть якщо так, він знав спосіб, як опинитися в будь-якому класі, де він мав би бути. Як же Гаррі обожнював свій часоворот! Одного дня він стане досить дорослим, щоб одружитися з ним.

 — Та ні, наче правильно, — розгублено відповів Драко.

Він окинув поглядом решту авдиторії, що наповнювалася мантіями із зеленими облямівками, і…​

 — Ґрифіндурці! — вилаявся Драко. — А вони чого тут?

 — Гм, — сказав Гаррі. — Професор Квірел згадував, не памʼятаю дослівно, щось там про відхід від деяких гоґвортських навчальних практик. Можливо, він просто обʼєднав уроки всіх гуртожитків.

 — А-а. З рейвенкловців ти перший.

 — Угу, прийшов трохи заздалегідь.

 — Чому ж тоді всівся на останньому ряді?

 — Не знаю, — закліпав Гаррі, — подумалося, що це вдале місце?

Драко насмішкувато пирхнув.

 — Ще далі від вчителя неможливо сісти, навіть якщо постаратися, — білявий хлопець нахилився трохи ближче. — Хай там як, ти справді наплів Дерикові та його команді все те, про що зараз подейкують?

 — Хто такий Дерик?

 — Ти в нього пирогом поцілив?

 — Двома, взагалі-то. І що ж такого я йому буцімто наплів?

 — Що він не робить нічого хитрого й амбітного, а ще безчестить імʼя Салазара Слизерина, — Драко пильно роздивлявся Гаррі.

 — Ну-у…​ Майже. Думаю, це звучало ближче до: «Це частина якогось надзвичайно хитрого задуму, що надасть вам майбутніх переваг, чи це настільки ж безґлузде збезчещення імені Салазара Слизерина, наскільки й здається». Чи щось на кшталт, дослівно не пригадую.

 — Знаєш, ти всіх баламутиш, — зауважив біловолосий хлопець.

 — Чому? — щиро розгубився Гаррі.

 — Ворінґтон якось казав, що коли хтось проводить стільки часу під Сортувальним Капелюхом, то це знак могутнього темного чарівника. Всі це обговорювали, гадаючи, чи не варто підлеститися до тебе — просто так, на всяк випадок. Аж раптом ти береш і стаєш на захист купки гафелпафців, заради Мерліна. І заявляєш Дерикові, що він безчестить імʼя Салазара Слизерина! Що всі мають думати?

 — Що Сортувальний Капелюх вирішив був розподілити мене в «Слизерин! Жартую-жартую! Рейвенклов!», а я просто поводжуся відповідно.

Містер Креб і містер Ґойл на це захихотіли, та останній швидко затулив рота рукою.

 — Нам краще зайняти свої місця, — промовив Драко. Він завагався, трішки вирівнявся й запровадив далі формальнішим тоном: — Але я справді хочу відновити нашу останню розмову й погоджуюся на твої умови.

Гаррі кивнув:

 — Сподіваюся, ти пробачиш мені, якщо я відкладу це до суботи, після обіду? Маю зараз невеличке змагання.

 — Змагання?

 — Чи здужаю прочитати всі свої підручники так само швидко, як і Герміона Ґрейнджер.

 — Ґрейнджер, — звузивши очі, повторив Драко. — Бруднокровка, що уявила себе Мерліном? Якщо хочеш покепкувати з неї, то весь Слизерин бажає тобі великого успіху, Поттере, і я не турбуватиму тебе до суботи.

Драко легенько вклонився й пішов, посіпаки попленталися слідом.

«Ох, маневрувати між цими двома буде дуже весело, це вже зараз гарантую».

Клас стрімко заполонили облямівки всіх чотирьох кольорів: зеленого, червоного, жовтого й синього. Драко й двоє його друзяк якраз намагалися вибороти три місця поруч у найпершому ряді — що, звісно, вже були зайняті. Містер Креб і містер Ґойл загрозливо нависали, але без особливих успіхів.

Гаррі нахилився над підручником із захисту й поринув у читання.

* * *

О 14:35, коли більшість місць було зайнято й видавалося, що ніхто більше не прийде, професор Квірел раптово сіпнувся в кріслі й сів рівно. Його лице вигулькнуло на всіх пласких білих прямокутниках, що лежали на учнівських столах.

Гаррі здивувався як через раптову появу обличчя професора Квірела, так і через схожість із маґлівським телебаченням. У цьому було щось одночасно ностальгійне й сумне, так нагадувало про часточку дому, та насправді нею не було…​

 — Добридень, мої юні учні, — здавалося, що голос професора Квірела лунав прямо з настільного екрана й звертався безпосередньо до Гаррі. — Вітаю на вашому першому занятті з бойової магії, як сказали б засновники Гоґвортсу, або захисту від темних мистецтв, як його стали називати у двадцятому сторіччі.

Почалося відчайдушне порпання в речах, коли учні, заскочені зненацька, потягнулися за своїми пергаментами й зошитами.

 — Облиште, — сказав професор Квірел. — Не переймайтеся записуванням минулої назви цього предмета. Жодне схоже безґлузде питання не вплине на ваші оцінки на жодному з моїх занять. Це обіцянка.

У відповідь на це багато хто ошелешено випрямився.

Легка посмішка, що виникла на обличчі професора Квірела, зробила його не веселим, а радше роздратованим:

 — Тим із вас, хто змарнував час на читання недолугого підручника із захисту для першого класу…​

Хтось гучно вхопив повітря. Гаррі стало цікаво, чи не Герміона це, бува.

 — …​могло здатися, що хоча цей предмет і називається захистом від темних мистецтв, насправді він про захист від кошмарних метеликів, що спричинюють доволі неприємні сни, чи від кислотних слимаків, яким знадобиться доба, щоб розчинити наскрізь пʼятисантиметрову деревʼяну балку.

Професор Квірел піднявся, відштовхнувши стілець від стола, Гаррін екран простежував кожен його рух. Він покрокував у напрямку першого ряду й прогримів:

 — Угорська рогохвістка вища за дюжину чоловіків! Вона видихає полумʼя так швидко й точно, що може розплавити снича в польоті! Одне смертельне прокляття — і їй кінець!

Хтось заохав.

 — Гірський троль небезпечніший за угорську рогохвістку! Він достатньо сильний, щоб прокусити сталь! Його шкура здатна витримати приголомшливі прокльони й різальні чари! Має такий чутливий нюх, що ще здалека розпізнає: здобич є частиною зграї, а чи самотньою та вразливою! І найстрашніше: троль унікальний серед магічних створінь тим, що безперервно підтримує самотрансфігурацію, він постійно перетворюється сам на себе. Якщо вам і вдасться якось відірвати йому руку, за лічені секунди він відростить іншу! Вогонь і кислота утворять рубцеву тканину, що ненадовго, на годину чи дві, зібʼє його регенеративні здібності з пантелику! Тролі досить розумні, щоб використовувати палиці як зброю! Гірський троль — третє найдосконаліше знаряддя вбивства в природі! Одне смертельне прокляття — і йому кінець!

Учні мали доволі приголомшений вигляд.

 — Жалюгідна подоба підручника із захисту для третьокласників, — похмуро скривився професор Квірел, — запропонує вам виманити троля на сонячне проміння, яке заморозить його на місці. Це, мої юні учні, приклад безґлуздих знань, що їх ви ніколи не знайдете на моїх уроках. На гірських тролів не натрапляють посеред білого дня! Ідея вдатися до сонячного світла, щоб зупинити їх, — результат спроби недоумкуватих авторів підручника похизуватися знанням дрібниць ціною практичности. Сам лиш факт існування безґлуздо дивного способу впоратися з гірськими тролями ще не означає, що ви мусите його застосовувати! Смертельне прокляття неможливо заблокувати чи зупинити, воно спрацьовує щоразу на всьому, що має мозок. Якщо ви, коли подорослішаєте, виявите, що неспроможні вдаватися до смертельного прокляття, — просто розʼявляйтеся! Як і в разі зустрічі з другим найдосконалішим знаряддям убивства — дементором. Просто розʼявляйтеся від нього геть!

Професор Квірел знизив тембр голосу, зробив його твердішим:

 — Це, звісно, якщо ви не перебуваєте під впливом антиявляльних намовлянь. Ні, існує тільки один монстр, що його вам слід остерігатися в дорослому віці. Єдиний найнебезпечніший монстр у всенькому світі, настільки небезпечний, що нічого не в змозі навіть порівнятися з ним, — темний чарівник. Це єдине, що зможе загрожувати вам.

Його губи перетворилися на тонку лінію:

 — Я неохоче розповім удосталь дрібниць, щоб наприкінці першого класу ви набрали прохідний бал із тих частин іспиту, які вимагаються міністерством. Оскільки ця оцінка ніяк не вплине на ваше майбутнє життя, кожен, хто хоче набрати більше за прохідний бал, має право марнувати свій час на самостійне вивчення цієї жалюгідної подоби підручника. Назва мого предмета не захист від дрібних шкідників. Ви тут для того, щоб навчитися захищатися від темних мистецтв, тобто, прояснімо це чітко, — від темних чарівників. Людей із паличками, які хочуть зашкодити вам і яким це, найімовірніше, вдасться, хіба що ви зашкодите їм першими! Нема захисту без нападу! Нема захисту без бою! Гладкі, переоцінені, захищені аврорами політики, що затверджували вашу навчальну програму, вирішили, що реальність є надто жорстокою для одинадцятирічних. До дідька цих телепнів! Ви тут заради предмета, що викладався в Гоґвортсі протягом восьми століть! Нехай почнеться ваш перший рік бойової магії!

Гаррі зааплодував. Він нічого не міг із собою вдіяти, це було занадто натхненно. До його оплесків приєдналися деякі ґрифіндорці й дещо більше слизеринців, проте переважно учні, видавалося, були занадто враженими, щоб якось реагувати.

Професор Квірел різко підняв руку, аплодисменти миттю вщухли:

 — Красно дякую, тепер щодо практичніших речей. Я обʼєднав усі уроки для перших класів у один, що дасть мені змогу запропонувати вам удвічі більше навчального часу, ніж здвоєні заняття…​

Почулися сповнені жаху зойкання.

 — …​а збільшене навантаження компенсую відсутністю домашніх завдань.

Сповнені жаху зойкання різко урвалися.

 — Так, ви правильно почули. Я навчатиму вас битися, а не писати сорокасантиметрові твори про бої до понеділка.

Гаррі страшенно захотілося сидіти поруч із Герміоною, щоб бачити її обличчя цієї миті. Втім, він був певен, що уявляє його доволі точно.

А ще Гаррі закохався. Це буде трояке весілля: він, часоворот і професор Квірел.

 — Також для всіх охочих я організував деякі факультативні заняття; маю надію, вони виявляться цікавими й водночас корисними. Вам же хочеться показати світові ваші власні здібності замість того, щоб спостерігати, як чотирнадцять щасливців бавляться в квідич? Вісім і більше людей зможуть обʼєднуватися у війська.

Очманіти.

 — Ці, а також інші позашкільні активності принесуть вам бали Квірела. Що це таке, запитаєте ви? Чинна система роздавання очок мене не дуже влаштовує, адже робить нагородження надто рідкісним. Я ж хочу частіше давати своїм учням знати, які їхні справи. Подеколи ви складатимете письмові тести, що оцінюватимуть вас одразу під час відповідей; якщо ви провалите кілька повʼязаних питань, тест покаже імена тих, хто відповів правильно, і ці учні матимуть змогу заробити бали Квірела, якщо допоможуть вам.

Ого. Чому інші професори не використовують подібної системи?

 — І що ж дають бали Квірела? Для початку десять балів дорівнюватимуть одному очкові гуртожитку. Але вони здобудуть вам і інші переваги. Хочете скласти іспит у незвичний час? Чи, можливо, є конкретне заняття, яке вам дуже хочеться пропустити? Ви побачите, що я можу бути дуже поступливим до учнів, які накопичили достатньо балів Квірела. Вони визначатимуть, хто очолюватиме війська. А на Різдво — прямісінько перед різдвяними канікулами — я здійсню чиєсь бажання. Будь-яка повʼязана зі школою примха, що в межах моєї влади, мого впливу, а насамперед — моєї винахідливости. Так, я зі Слизерину, і я пропоную вам розроблення майстерного плану, якщо це потрібно для справдження вашого бажання. Цю винагороду отримає той, хто набере найбільше балів Квірела серед усіх семи класів.

Це буде Гаррі.

 — Тепер залиште книжки й інший непотріб на столах — вони будуть у безпеці під наглядом екранів — і спускайтеся на поміст. Час зіграти в гру «Хто найнебезпечніший учень у класі».

* * *

Гаррі вигнув праву руку, що тримала паличку:

 — Ма-га-су!

Блакитна сфера в повітрі, що її професор Квірел призначив Гаррі за мішень, пронизливо дзенькнула. Цей звук означав ідеальне влучання, і Гаррі чув його девʼять із десяти останніх разів.

Професор Квірел десь роздобув закляття, що його виявилося дуже легко вимовляти, до того ж воно вимагало безґлуздо простого руху паличкою й до того ж було в змозі влучити в будь-що, на що ти зараз дивишся. Професор Квірел зневажливо заявив, що справжня бойова магія значно складніша. Що для справжнього бою цей проклін є цілковито непридатним. Що це ледь упорядкований сплеск магії, єдиною справжньою складовою якого є прицілювання, а в разі влучання щонайбільше спричинює біль, немов від сильного удару по носі. А єдиною метою цього випробування є дізнатися, хто швидко вчиться, оскільки професор Квірел впевнений, що ніхто раніше не стикався з цим прокльоном чи чимось подібнім.

Гаррі чхати хотів на все це:

 — Ма-га-су!

Червоний спалах енергії вирвався з його палички й влучив у ціль. Блакитна сфера видала ще один «дзінь», який свідчив, що закляття справді спрацювало для нього.

Вперше, відколи Гаррі потрапив у Гоґвортс, він почувався справжнім чарівником. Йому хотілося, щоб ціль ухилялася, як ті маленькі сфери, що ними Бен Кенобі тренував Люка. Але професор Квірел чомусь виставив учнів та їхні мішені в чіткому порядку, який гарантував, що ніхто з них не влучить в іншого.

Тому Гаррі опустив паличку, повернувся праворуч, різко підняв паличку й, вигнувши руку, крикнув:

 — Ма-га-су!

Трохи нижчий «дзінь». Майже влучив.

Гаррі поклав паличку до кишені, повернувся назад ліворуч, знову витягнув її та вистрелив ще одним червоним спалахом енергії. У відповідь пролунало високе «дзінь», що його він із легкістю визнав одним із найсолодших звуків, коли-небудь почутих за все своє життя. Йому хотілося тріумфально заволати на всю горлянку: «Я ВОЛОДІЮ МАГІЄЮ! БІЙТЕСЯ МЕНЕ, ЗАКОНИ ФІЗИКИ, Я ЗБИРАЮСЯ ПОРУШУВАТИ ВАС!».

 — Ма-га-су! — вигуки Гаррі хоч і були гучними, проте танули серед рівномірного гамору, що панував на помості.

 — Досить, — залунав підсилений голос професора Квірела. (Він не звучав голосно. Він був нормальної гучности й линув з-поза лівого плеча незалежно від позиції відносно професора Квірела.) — Бачу, що наразі всім вдалося влучити хоча б раз.

Сфери-цілі почервоніли й почали підійматися до стелі.

Професор Квірел стояв на підвищенні в центрі помосту, злегка обіпершись рукою на вчительський стіл.

 — Я обіцяв вам зіграти в гру «Хто найнебезпечніший учень у класі». Серед нас є людина, що опанувала шумерський проклін простого удару швидше за інших…​

Ох, бла-бла-бла.

 — …​і допомогла сімом іншим учням. За це вона здобуває перші сім балів Квірела з-поміж першокласників. Підійдіть сюди, міс Ґрейнджер. Час для наступного етапу гри.

Герміона Ґрейнджер впевнено покрокувала вперед, на її обличчі змішалися тріумф і тривога. Рейвенкловці дивилися з гордістю, слизеринці — косо, а Гаррі — з відвертим роздратуванням. Він добре впорався цього разу, імовірно, навіть опинився в кращій половині класу тепер, коли всі мали справу з однаково незнайомим закляттям, а Гаррі дочитав «Магічну теорію» Адальберта Вофлінґа. А втім, Герміона й досі робила все ще краще.

Десь у закапелках його свідомости гніздився страх, що Герміона просто розумніша за нього.

Але поки що Гаррі планував покласти свої надії на відомі факти, а саме: (а) Герміона прочитала значно більше, ніж просто стандартні підручники; і (б) Адальберт Вофлінґ був зачерствілим тлумком, який написав «Магічну теорію» для того, щоб підлизатися до шкільної ради, а та не сильно переймалася одинадцятирічними.

Герміона дійшла до центрального підвищення й піднялася на нього.

 — Герміона Ґрейнджер опанувала цілковито незнайоме закляття за дві хвилини, майже на цілу хвилину випередивши наступного учня, — професор Квірел повільно обертався на місці, уважно всіх роздивляючись. — Чи може розум міс Ґрейнджер зробити її найнебезпечнішою ученицею в класі? Ну? Як думаєте?

Ніхто, здавалося, нічого не думав цієї миті. Навіть Гаррі був не певен, що сказати.

 — Що ж, перевірмо? — професор Квірел розвернувся назад до Герміони й вказав рукою на решту класу. — Виберіть будь-кого на ваш розсуд і випробуйте на цій особі проклін простого удару.

Герміона наче вмерзла в підлогу.

 — Ну ж бо, — мʼяко підбадьорив професор Квірел. — Ви понад пʼятдесят разів ідеально виконали це закляття. Воно не завдає невиправної шкоди, а результат не такий уже й болісний. Десь як від сильного удару, та й то лише на кілька секунд, — його голос потвердішав. — Це прямий наказ від вашого професора, міс Ґрейнджер. Виберіть ціль і застосуйте проклін простого удару.

Лице Герміони спотворив суцільний жах, паличка тремтіла в її долоні. Від співчуття Гаррі сильно стиснув пальцями свою паличку. Попри те, що він бачив, чого професор Квірел намагається досягти. Попри те, що розумів, яку науку той хоче їм дати.

 — Якщо ви не піднімете палички й не вистрелите, міс Ґрейнджер, то втратите бал Квірела.

Гаррі не зводив очей із Герміони, сподіваючись, що та подивиться на нього. Він мʼяко постукував себе по грудях. «Вибери мене, я не боюся…​».

Її рука смикнулася, обличчя розслабилося. Вона опустила паличку.

 — Ні, — спокійно промовила Герміона Ґрейнджер.

І хоч прозвучало це слово неголосно, серед тиші всі його розчули.

 — Тоді я вимушений зняти з вас один бал. Це випробування, і ви його провалили.

Гаррі бачив: її це зачепило. Але вона втримала плечі рівно.

 — Самих знань не завжди достатньо, міс Ґрейнджер, — здавалося, що доброзичливий голос професора Квірела заполонив усю кімнату. — Якщо ви не здатні заподіяти чи прийняти насильство рівня прищемленого мізинчика, то не зможете захистити себе й не складете захисту. Будь ласка, поверніться до своїх однокласників.

Герміона попрямувала до скупчення рейвенкловців. На її обличчі панував спокій, і Гаррі з якогось дива кортіло заплескати. Хоча професор Квірел і мав рацію.

 — Отже, Герміона Ґрейнджер, очевидно, не є найнебезпечнішою ученицею в класі. Як гадаєте, хто тут справді може бути найнебезпечнішим? Окрім мене, звісно.

Навіть не задумуючись, Гаррі повернувся до контингенту слизеринців.

 — Драко зі шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв, — звернувся професор Квірел. — Видається, багато ваших однокласників дивиться у ваш бік. Підійдіть, будь ласка.

Той так і зробив. Йдучи, Драко випромінював певну гордість. Він піднявся на підвищення й з усмішкою глянув на професора Квірела.

 — Містере Мелфой, вогонь.

Гаррі спробував би зупинити це, якби був час, та одним плавним рухом Драко розвернувся до рейвенкловців, здійняв паличку й миттю випалив, наче це слово складалося лише з одного складу:

 — Магасу!

Герміона зойкнула, і все скінчилося.

 — Чудово виконано, — похвалив професор Квірел. — Два бали Квірела вам. Але поясніть, чому саме міс Ґрейнджер?

На мить запала тиша. Зрештою Драко вимовив:

 — Бо вона виділялася найбільше.

Губи професора Квірела перетворилися на тонку усмішку:

 — І це справжня причина, чому Драко Мелфой небезпечний. Націлившись на когось іншого, він ризикував наткнутися на образу з боку тієї дитини й нажити собі ворога. Містер Мелфой міг також інакше обґрунтувати свій вибір, однак не здобув би з цього жодної користи, хіба лиш відвернув від себе декого з вас, тоді як інші вже вболівають за нього — неважливо, скаже він щось чи ні. Це свідчить про справжню причину його небезпечности: він знає на кого нападати, а на кого — ні, як дістати союзників і не нажити ворогів. Ще два бали Квірела вам, містере Мелфой. І оскільки ви продемонстрували зразкову чесноту Слизерину, думаю, гуртожиток Салазара також заробив одне очко. Можете приєднатися до друзів.

Драко легенько вклонився й вернувся до слизеринців. Дехто з облямованих зеленим мантій почав плескати, та професор Квірел зробив різкий жест рукою, і знову запанувала тиша.

 — Може здатися, що гру завершено. А втім, серед нас є один-єдиний учень, який ще небезпечніший, ніж спадкоємець Мелфоїв.

Тепер уже чомусь здавалося, що до жаху багато людей дивилося на…​

 — Гаррі Поттере. Підійдіть.

Це не віщувало нічого доброго.

Він неохоче пішов туди, де на підвищенні, досі легенько спираючись на стіл, стояв професор Квірел. Дорогою Гаррі розхвилювався від того, що раптом опинився в центрі уваги, однак це лише загострило його кмітливість. Розум гарячково перебирав можливі варіанти, як професор планує довести Гарріну небезпечність. Попросить його застосувати закляття? Перемогти темного лорда? Продемонструвати свою буцімто невразливість до смертельного прокляття? Професор Квірел явно надто розумний для цього…​

Гаррі зупинився біля підвищення, а професор Квірел не наказав підійти ближче.

 — Іронія в тому, що всі подивилися на правильну людину з геть неправильних причин. Ви думаєте, — губи професора викривилися, — що Гаррі Поттер переміг Темного Лорда, а тому має бути вкрай небезпечним. Ба. Йому був один рік. Хай який вибрик долі вбив Темного Лорда, він мало стосувався бійцівських здібностей містера Поттера. Та коли моїх вух сягнули чутки про одного рейвенкловця, що вистояв проти пʼятьох старших слизеринців, я опитав кількох свідків і дійшов висновку, що Гаррі Поттер буде моїм найнебезпечнішим учнем.

Порція адреналіну влилася в Гарріну кров, змусивши його вирівнятися. Він не знав, якого висновку дійшов професор Квірел, але це навряд чи було чимось добрим.

 — Е-е, професоре Квірел…​ — почав було Гаррі.

 — Ви гадаєте, — професор Квірел здавався втішеним, — що відповідь, якої я дійшов, неправильна, чи не так? Ви навчитеся очікувати від мене більшого, — він припинив спиратися на стіл і вирівнявся. — Містере Поттер, усі речі мають звичні застосування. Назвіть десять незвичних способів, у які наявні тут обʼєкти можна використати для бою.

На мить сильний раптовий шок від того, що його правильно зрозуміли, відняв у Гаррі мову. А тоді ідеї посипалися одна за одною:

 — Тут є столи, досить важкі, щоб стати смертельними, якщо скинути їх зі значної висоти. Стільці з металевими ніжками, що ними можна проштрикнути когось, якщо докласти вдосталь зусиль. Повітря в цьому класі виявиться згубним своєю відсутністю, адже люди у вакуумі довго не живуть, ним також можна поширити отруйний газ.

Гаррі ненадовго зупинився, щоб звести дух, і саме тоді професор Квірел додав:

 — Це три. Вам треба десять. Решта класу думає, що ви вже використали весь вміст приміщення.

 — Ха! Підлогу можна розібрати й зробити яму з шипами, щоб у неї впали, стелю — обвалити на когось, стіни згодяться як матеріал для трансфігурації на безліч смертельних речей, як-от ножів.

 — Це шість. Зараз ви вже перебрали все до останньої крихти?

 — Я ще навіть не почав! Подивіться на всіх цих людей! Ґрифіндорець, що атакує ворога, — занадто тривіально, звісно…​

 — Цього я не зарахую.

 — …​Але в його крові можна когось утопити. Рейвенкловці відомі своїми мізками, проте їхні нутрощі теж чогось варті: на чорному ринку за них вдалося б виторгувати вдосталь грошей, щоб найняти головоріза. Слизеринці корисні не лише як убивці: ними можна розчавити ворога, якщо жбурнути їх із потрібною швидкістю. А гафелпафці не тільки працьовиті, вони ще й мають кістки, цілком придатні, щоб проштрикнути когось, якщо їх вийняти й нагострити.

На цих словах весь клас витріщився на Гаррі з деяким жахом. Навіть слизеринці мали шокований вигляд.

 — Це десять, хоча я й розщедрився, зарахувавши рейвенкловців. Тепер додаткові нагороди: один бал Квірела за кожне застосування ще не названого тут обʼєкта, — професор Квірел обдарував Гаррі товариською усмішкою. — Всі інші думать, що ви в халепі, оскільки перелічили все, крім мішеней, і гадки не маєте, що з ними можна вдіяти.

 — Ба! Я назвав усіх людей, але не мою мантію, що нею можна задушити ворога, як слід обмотавши її кругом голови; чи мантію Герміони Ґрейнджер, яку можна пошматувати на стрічки та звʼязати з них мотузку, щоб когось повісити; чи мантію Драко Мелфоя, яку можна використати, щоб почати пожежу…​

 — Три бали, і більше жодного одягу.

 — Мою паличку можна встромити комусь у мозок крізь очне яблуко, — хтось нажахано й здавлено пискнув.

 — Чотири бали, більше ніяких паличок.

 — Мій наручний годинник може когось придушити, якщо запхати його глибоко в горлянку…​

 — Пʼять балів, і годі.

 — Пф, — озвався Гаррі. — Десять балів Квірела за одне очко гуртожитку, так? Потрібно було не спиняти мене, аж доки я не виграв би кубка гуртожитків. Я ще навіть не добрався до своїх кишень і незвичного застосування їхнього вмісту, — чи до самого капшучка; говорити про часоворот чи плащ-невидимку не варто, але ж мусило існувати щось, що можна було б придумати для цих червоних сфер…​

 — Годі, містере Поттер. Отже, як ви всі гадаєте: тепер зрозуміло, що робить містера Поттера найнебезпечнішим учнем у класі?

Почулося ствердне шепотіння.

 — Голосно й чітко, будь ласка. Террі Буте, що робить вашого сусіда по кімнаті небезпечним?

 — Е-е…​ м-м…​ Він винахідливий?

 — Маячня! — прогримів професор Квірел, різко й занадто гучно гупнувши кулаком по столу, від чого всі аж підстрибнули. — Усі ідеї містера Поттера більш ніж непридатні!

Гаррі здригнувся від несподіванки.

 — Зробити яму з шипами? Нісенітниця! У бою ви не матимете стільки часу на підготовку, а якщо десь і знайдете, то для нього є сотні кращих застосувань! Трансфігурувати стіни? Містер Поттер ще не опанував трансфігурації! Він озвучив лиш одну ідею, що її мав би змогу негайно втілити в життя хоч зараз — без копіткої підготовки, кооперації з ворогом чи без магії, якої він не знає. Встромити комусь у мозок паличку крізь очне яблуко. Та й то вона радше зламалася б, аніж убила противника. Якщо підсумувати, містере Поттер, усі ваші пропозиції були однаковісінько жахливими.

 — Що? — обурився Гаррі. — Ви попросили незвичних ідей, а не практичних! Я старався мислити нешаблонно! А як би ви застосували предмети в класі, щоб когось убити?

Обличчя професора Квірела виражало незгоду, проте біля очей прорізалися зморшки, наче від усмішки:

 — Містере Поттер, я ніколи не стверджував, що ваша мета — убити. Існує час і місце, щоб брати ворога живим, і гоґвортський клас зазвичай вважається одним із таких місць. Відповідь на ваше запитання: вдарити цього когось по шиї краєм стільця.

Кілька слизеринців засміялося, та сміялися вони разом із Гаррі, а не з нього. Всі інші ж здавалися наляканими.

 — Але містер Поттер продемонстрував, чому він найнебезпечніший учень у класі. Я запитав про незвичні застосування предметів у цьому класі для бою. Він міг запропонувати заблокувати прокляття столом, чи штовхнути стілець під ноги ворогові, щоб той перечепився, чи намотати тканину на руку, зімпровізувавши в такий спосіб щит. Натомість кожне наведене містером Поттером використання було радше наступальним, аніж захисним, і або летальним, або потенційно летальним.

Що? Ні, не може бути…​ Гаррі раптом запаморочилося в голові, коли він спробував точно згадати всі свої пропозиції, там точно є хоч один контрприклад…​

 — І це причина, чому ідеї містера Поттера були такими дивними й непридатними: він мусив переступити далеко за межу практичности, щоб не опуститися нижче від свого стандарту — вбивства ворога. Для нього кожна ідея, неспроможна цього досягти, не варта розгляду. Це свідчить про рису, що її ми можемо назвати готовністю вбити. Вона є в мене. Вона є в містера Поттера — так він зміг вистояти проти пʼяти старших слизеринців. У Драко Мелфоя її немає, поки що. Містер Мелфой навряд чи б бодай бровою повів, обговорюючи звичайне вбивство, але навіть він був шокований — так-так, були, містере Мелфой, я спостерігав за вами, — коли містер Поттер просторікував про тіла своїх однокласників як про сировину. У вашому мозку існують запобіжники, що змушують вас сахатися від думок на зразок цієї. Містер Поттер думає виключно про знищення ворога. Для досягнення цього він скористається всіма доступними методами, не завагається, усі запобіжники знято. І хоча його юний геній настільки нетренований і непрактичний, що продукує лише жахливий непотріб, готовність убити робить Гаррі Поттера найнебезпечнішим учнем у класі. Один останній бал йому — ні, краще дамо очко Рейвенкловові — за цю необхідну якість справжнього бойового мага.

Гаррі, шокований і безмовний, роззявив рота, розпачливо намагаючись відшукати щось, що можна було б на це відповісти. «Це все геть не те, ким я є насправді!».

Але він бачив, що інші учні починали вірити в це. Його мозок перебирав усі можливі заперечення, та не знаходив нічого, що могло б вистояти проти авторитетного голосу професора Квірела. Найкраще, на що він спромігся: «Я не психопат, просто дуже винахідливий», що звучало вкрай лиховісно. Треба було сказати щось неочікуване, щось, що змусило б людей зупинитися й поміркувати.

 — А тепер, містере Поттер, вогонь, — звелів професор Квірел.

Звісно, нічого не відбулося.

 — Ех, — сказав професор Квірел. — Гадаю, усі ми десь починали. Містере Поттер, виберіть будь-якого учня для прокльону простого удару. Перш ніж я оголошу урок закінченим, ви це зробите, інакше я почну віднімати очки гуртожитку, і відніматиму їх доти, доки ви не наважитеся.

Гаррі обережно підняв паличку. Він мусив вдіяти хоч щось, хоча б це, інакше професор Квірел міг взятися відраховувати очки відразу ж.

Повільно, наче на рожні, Гаррі повернувся до слизеринців і зустрівся поглядом із Драко. Той не демонстрував ані крихти страху. Біловолосий хлопець не подавав жодних знаків згоди, як це робив Гаррі для Герміони, але було важко очікувати такого від нього. Інших слизеринців це могло насторожити.

 — Звідки сумніви? — поцікавився професор Квірел. — Звісно, є лиш один очевидний вибір.

 — Так, — погодився Гаррі. — Лиш один очевидний вибір.

Він вивернув руку з паличкою:

 — Ма-га-су!

У класі запала цілковита тиша. Гаррі поворушив лівою рукою, намагаючись позбутися різкого болю. Тиша тривала.

 — Так, — зрештою зітхнув професор Квірел, — доволі винахідливо, але була наука, що її ви мали засвоїти, а натомість ухилилися від неї. Мінус одне очко з Рейвенклову за хизування своєю кмітливістю на шкоду меті. Урок закінчено.

До того як хтось устиг щось вимовити, Гаррі проспівав:

 — Жартую-жартую! РЕЙВЕНКЛОВ!

На коротку мить знову запанувала тиша, серед якої були лише звуки роздумів, відтак почалося шепотіння, що стрімко переросло в гомін.

Гаррі повернувся в напрямку професора Квірела, їм треба було поговорити. Той поникло клигав назад до свого крісла.

Ні. Неприйнятно. Їм справді треба поговорити. Байдуже на зомбі-режим, професор Квірел, мабуть, прокинеться, якщо Гаррі штурхне його кілька разів. Він рушив уперед…​

НЕПРАВИЛЬНО

НЕ ТРЕБА

ПОГАНА ІДЕЯ

Гаррі захитався й зупинився на місці, відчуваючи запаморочення. А тоді зграя рейвенкловців оточила його, і почалося обговорення.

Розділ 17. У пошуках гіпотези

Ти завжди була Дж. К. Ролінґ.

Історична примітка: у римському календарі 15-ті числа березня, травня, липня й жовтня, а також 13-ті дні інших місяців називалися і́дами.

* * *

 — Починаєш бачити закономірності, чути ритм світу.

* * *

Четвер.

7:24, якщо бажаєте подробиць.

Гаррі сидів на ліжку, несвідомо вчепившись застиглими руками в підручник. Йому щойно спав на думку по-справжньому геніальний дослід. Зі сніданком доведеться годину почекати, проте саме на такий випадок він мав злакові батончики. Ні, цю ідею, безсумнівно, треба перевірити прямо зараз, не зволікаючи, негайно.

Гаррі відкинув підручник і схопився на ноги. Він прожогом оббіг ліжко, висунув підвальний рівень валізи, спустився вниз сходами й почав пересувати коробки. (Одного дня таки доведеться розпакуватися й поставити тут шафи, але поки що тривало змагання з Герміоною з читання підручників, а він уже відставав, тож часу на це катма́.)

Взявши книжку, по яку прийшов, Гаррі кинувся нагору. Там інші хлопці розпочинали свій день і готувалися до сніданку у Великій залі.

 — Перепрошую, ти не міг би дещо зробити? — попрохав Гаррі, продивляючись зміст. Натрапивши на потрібний номер, він розгорнув книжку на сторінці з першими десятьма тисячами простих чисел і тицьнув її Ентоні Ґольдштейнові: — Вибери два тризначні числа з цього списку, лиш не кажи які. Просто перемнож їх і повідом мені добу́ток. О, тобі не складно було б перевірити розрахунки двічі? Будь ласка, переконайся, що твоя відповідь правильна, інакше я не певен, що спіткає мене чи всесвіт, якщо ти припустишся помилки під час множення.

Багато чого можна було зрозуміти про життя в цій спальні протягом кількох останніх днів із того факту, що Ентоні навіть не став завдавати собі клопоту питаннями на кшталт: «Чого це ти раптом?», чи: «Якась чортівня, навіщо це тобі?», чи: «Що значить, ти не певен, що спіткає всесвіт?». Натомість він мовчки перейняв книжку й дістав пергамент і перо. Гаррі, пританцьовуючи й підстрибуючи від нетерпіння, крутнувся на місці й заплющив очі, щоб точно нічого не бачити, узяв блокнот, механічний олівець і наготувався писати.

 — Гаразд, — сказав Ентоні, — сто вісімдесят одна тисяча чотириста двадцять девʼять.

Гаррі записав це число, повторив його, і Ентоні підтвердив, що все правильно. Відтак помчав назад до кімнатки у своїй валізі, поглянув на годинник (той показував 4:28, тобто було вже 7:28) і заплющив очі.

Десь тридцять секунд потому він почув кроки, а тоді звук засування підвального рівня валізи. (Гаррі не боявся задихнутися: автоматичні чари оновлення повітря були частиною вигод, що їх гарантувала купівля справді якісної валізи. Ну хіба магія не чудова? Ще й ніяких рахунків за електроенергію.)

Розплющивші очі, він побачив саме те, що й очікував: згорнутий аркуш паперу, залишений на підлозі, подарунок від майбутнього себе. Назвімо його Папірець-2.

Гаррі вирвав аркуш зі свого блокнота. Назвімо його Папірець-1. Це був, звісно, той самий аркуш; пригледівшись, можна було навіть помітити, що їхні контури збігалися.

Він подумки прокрутив алгоритм своїх дальших дій.

Якщо Гаррі розгорне Папірець-2 і той виявиться чистим, він напише на Папірці-1: «101 x 101», згорне його, повчиться годину, повернеться в часі, кине Папірець-1 (що відтоді стане Папірцем-2) і вийде з валізи, щоб приєднатися до однокласників за сніданком.

Якщо Гаррі розгорне Папірець-2 і побачить на ньому два числа, він їх перемножить.

Якщо їхній добу́ток дорівнюватиме 181 429, Гаррі просто напише ці два числа на Папірці-1 і надішле його назад у часі; інакше додасть два до другого числа й запише нову пару чисел на Папірці-1. Хіба що так друге число перевищить 997 — тоді він додасть два до першого числа й запише 101 як друге.

А якщо побачить на Папірці-2 «997 х 997», то залишить Папірець-1 чистим.

Отже, єдиною можливою стабільною часовою петлею виявиться та, в якій Папірець-2 міститиме два прості множники числа 181 429.

У разі успіху Гаррі матиме змогу доходити будь-яких розвʼязків, що їх легко перевірити, проте складно знайти. Він не просто пересвідчиться, що P = NP, із часоворотом цей трюк навіть загальніший. Завдяки йому можна буде зʼясовувати комбінації для замків, паролі всіх видів. Чи й відшукати вхід до Таємної кімнати Слизерина, якщо вдасться вигадати якийсь систематичний спосіб опису всіх місць у Гоґвортсі. Просто неймовірне махлярство, навіть як на Гарріну мірку.

Тремкими руками він підняв Папірець-2 і розгорнув його. Там було написано дещо нерівним почерком:

НЕ ГРАЙСЯ З ЧАСОМ

Дещо нерівним почерком він вивів на Папірці-1: «НЕ ГРАЙСЯ З ЧАСОМ», охайно згорнув його й вирішив не ставити більше ніяких по-справжньому геніальних дослідів над часом, доки йому не виповниться принаймні пʼятнадцять років.

Наскільки Гаррі знав, це був найстрашніший результат досліду за всю історію науки.

Зосередитися на читанні підручника протягом наступної години виявилося непросто.

Так почався його четвер.

* * *

Четвер.

15:32, якщо бажаєте подробиць.

Гаррі й решта хлопців-першокласників зібралися назовні на травʼяному полі, де поруч із гоґвортським запасом мітел на них чекала мадам Гуч. У дівчат заняття з польотів відбувалися окремо. Видається, з якоїсь причини ті не хотіли навчатися літати на мітлах у присутності хлопців.

Гаррі весь день був якимось стуманілим. Його ніяк не полишали роздуми: як з-поміж безлічі (як він тепер розумів) можливих варіантів було обрано саме цю стабільну часову петлю.

І ще: серйозно, мітли? Він літатиме, по суті, на відтинку лінії? Хіба це не найменш стабільна форма, що її тільки можна знайти, якщо не брати до уваги спроби втриматися на точці-стрибунці? Хто спинився на цьому проєкті літального пристрою з усіх можливих? Гаррі сподівався був, що це лише такий вираз, але ні — вони стояли перед чимось, що для всього світу мало вигляд звичайнісіньких деревʼяних хатніх мітел. Може, хтось просто прикипів був до цієї ідеї та виявився не в змозі розглянути будь-що інше? Річ мусила бути в цім. Просто неможливо, щоб оптимальні проєкти для підмітання й літання збігалися, якщо працювати над ними з чистого аркуша.

Стояла погожа днина з яскраво-блакитним небом і блискучим сонцем, що так і лізло в очі й заважало роздивитися бодай щось, коли ти намагався літати. Земля була затишною й сухою, на запах здавалася добре обпаленою, а сприймалася чомусь дуже, дуже твердою під Гарріним взуттям. Він невпинно нагадував собі: очікується, що найменший спільний знаменник одинадцятирічних навчиться літати, тож навряд чи це виявиться надто складно.

 — Простягніть праву руку над своєю мітлою, чи ліву, якщо ви шульга, — звеліла мадам Гуч, — і скажіть: «Гоп!».

 — ГОП! — заволали всі.

Мітла енергійно підстрибнула до Гарріної долоні, через що він опинився на чолі класу, хоч раз. Очевидно, що проказати «гоп!» було куди складніше, ніж здавалося: більшість мітел перекочувалася по землі чи намагалася відповзти від своїх майбутніх вершників.

(Звісно, Гаррі готовий був закластися на гроші, що раніше того дня Герміона під час своєї спроби впоралася принаймні не гірше за нього. Не існувало нічого, що він міг опанувати з першої спроби, що не далося б легко Герміоні. Та якщо все ж таки існувало, але виявиться, що це катання на мітлах замість чогось інтелектуального, то Гаррі просто помре.)

Знадобився деякий час, щоб усі прикликали до себе спорядження. Мадам Гуч показала їм, як сідати на мітлу, і ходила полем, перевіряючи, чи міцно тримають учні свої мітли, і виправляючи їхні пози. Очевидно, навіть тих небагатьох дітей, що їм дозволяли літати вдома, не навчили робити це правильно.

Мадам Гуч проінспектувала поле хлопців і кивнула:

 — А тепер, після мого свистка, щосили відштовхуйтеся від землі.

Гаррі ковтнув слину в спробі вгамувати нудотне відчуття в шлунку.

 — Міцно тримайте мітли, підніміться на метр чи два, а тоді відразу приземляйтеся, нахилившись трохи вперед. Слухайте свисток! Один!.. Два!..

Одна з мітел здійнялася в небо, від неї лунали крики хлопчика — нажахані, не радісні. Набираючи висоту, той обертався зі страшенною швидкістю, лише подеколи можна було розгледіти його бліде обличчя.

Повільно, ніби уві сні, Гаррі зістрибнув із мітли й намацав чарівну паличку, хоч і не знав, що з нею робитиме. Він відвідав рівно два заняття з чарів, і на останньому з них навчали левітувати предмети, проте лише третина Гарріних спроб виконати це закляття завершилася успішно. А застосувати його до цілої людини він аж ніяк би не спромігся…​

«Якщо в мені є якась прихована сила, хай вона проявиться ЗАРАЗ!».

 — Назад, хлопче! — гукнула мадам Гуч (що, безперечно, було найменш корисною інструкцією у світі для гамування неконтрольованої мітли від інструкторки з польотів; цілковито автоматична частина Гарріного мозку додала мадам Гуч до його реєстру дурнів).

І хлопця скинуло з мітли.

Здавалося, що він падав дуже повільно. Спершу.

 — Вінґардіум Левіоза! — залементував Гаррі.

Закляття не вдалося. Він відчув, що не вдалося. Відтак пролунав глухий удар і далекий хрускіт. Хлопчик купою лежав у траві обличчям додолу.

Гаррі сховав паличку й побіг уперед якомога швидше. Він дістався місця падіння водночас із мадам Гуч, засунув руку до капшучка й спробував згадати о господи як воно називалося а начхати нехай просто:

 — Аптечка!

І ось вона опинилася в його руці й…​

 — Зламав запʼясток, — сказала мадам Гуч. — Заспокойся, хлопче, він лише зламав запʼясток!

Гаррін розум ментально загальмував і вийшов із режиму паніки. Навпроти нього лежав відкритий «Набір цілителя для надзвичайних ситуацій плюс», а пальці стискали шприц із рідким вогнем, що, якби хлопець зламав шию, мав насичувати його мозок киснем.

 — Е-е…​ — доволі нерішуче озвався Гаррі; його серце гупало так, що він майже не чув свого важкого дихання. — Зламана кістка…​ точно…​ Зрощувальна стрічка?

 — Це лише в крайному разі, — гаркнула мадам Гуч. — Прибери це, з ним нічого страшного.

Вона схилилася над потерпілим і подала йому руку:

 — Давай, хлопче, підводься, усе гаразд.

 — Ви ж не збираєтеся знову посадити його на мітлу? — жахнувся Гаррі.

Мадам Гуч кинула на нього лютий погляд:

 — Звісно, ні!

Вона поставила хлопця на ноги, тримаючи за здорову руку, — Гаррі шоковано впізнав у ньому Невіла Лонґботома, знову, та що з ним не так? — і обернулася до дітей, що спостерігали:

 — Щоб ніхто навіть не рухався, доки я не заведу цього хлопця до лікарні! Залиште мітли на місці, якщо не хочете, щоб вас вигнали з Гоґвортсу швидше, ніж ви зможете вимовити «квідич»! Ходімо, любий.

І мадам Гуч пішла з Невілом, що вчепився у запʼясток і старався стримувати схлипування.

Коли вони вийшли за межу чутности, один зі слизеринців почав хихотіти, що здійняло хвилю смішків серед інших.

Гаррі обернувся до них — видавалося слушним запамʼятати деякі обличчя — і побачив Драко, що крокував у його бік у супроводі містерів Креба й Ґойла. Містер Креб не всміхався. На відміну від містера Ґойла. Драко добре вдавалося контролювати себе, хоч його лице іноді й посіпувалося, з чого Гаррі зробив висновок: він вважав цей інцидент невимовно веселим, але не вбачав жодної політичної переваги в тому, щоб розреготатися зараз, а не пізніше в слизеринських підземеллях.

 — Ну, Поттере, — звернувся Драко тихим, ледь чутним голосом. Його обличчя досі мало цей украй контрольований вираз і подеколи сіпалося. — Якщо хочеш скористатися обставинами для демонстрації своїх лідерських якостей, варто створювати враження, ніби ти цілковито володієш ситуацією, а не, наприклад, ніби ти в цілковитій паніці. То я так, між іншим.

Містер Ґойл гигикнув, а Драко застережливо на нього зиркнув:

 — Проте, напевно, ти однаково заробив декілька балів. Допомога з набором цілителя потрібна?

Гаррі відвернувся й поглянув на аптечку:

 — Гадаю, я впораюся.

Він поклав шприц на місце, клацнув защіпками й підвівся. Саме коли Гаррі згодовував набір моковому капшучкові, підійшов Ерні Макмілан.

 — Дякую, Гаррі Поттере, від імені Гафелпафу, — офіційно промовив Ерні. — Це була добра спроба й добра думка.

 — Направду добра думка, — протягнув Драко. — Чому ніхто з Гафелпафу не схопився за палички? Можливо, якби ви всі допомогли, а не лише Поттер, то його вдалося б упіймати. Хіба гафелпафці не тримаються купи?

 — Ми не подумали про це тоді…​ — видавалося, Ерні не міг вирішити: розізлитися йому чи померти від сорому.

 — А-а, не подумали. Гадаю, саме тому краще мати за друга одного рейвенкловця, ніж усіх гафелпафців.

Трясця, і як тепер Гаррі виплутатися…​

 — Ти не допомагаєш, — спокійно втрутився він, сподіваючись, що Драко зрозуміє це як «ти заважаєш моїм планам, будь ласка, стули пельку».

 — Гей, що це? — містер Ґойл нахилився над травою й підняв щось розміром із великий мʼячик-стрибунець — скляну кулю з вихором білого туману всередині.

Ерні кліпнув:

 — Невілів нагадайко!

 — Що таке нагадайко? — запитав Гаррі.

 — Він червоніє, якщо ти щось забув, — пояснив Ерні. — Щоправда, не каже, що саме. Дай сюди, будь ласка, — він простяг руку, — я поверну його Невілові пізніше.

Раптом мармизу містера Ґойла розтягнула посмішка. Він крутнувся на місці й помчав геть. Ерні на якусь мить аж заклякнув від подиву.

 — Гей! — вигукнув він і погнався за містером Ґойлом, що схопив мітлу, заскочив на неї одним плавним рухом і злетів у повітря.

У Гаррі щелепа відпала. Хіба мадам Гуч не попереджала була, що за це його виключать?

 — Телепень! — прошипів Драко.

Він уже роззявив рота, щоб крикнути, як його випередив Ерні:

 — Гей! Це Невілове! Віддай!

Слизеринці заплескали й загуготіли, і Драко різко зціпив зуби. Гаррі вловив раптову нерішучість на його обличчі.

 — Драко, — тихо мовив він, — якщо ти не накажеш цьому недоумкові повернутися на землю, вчителька прийде й…​

 — Дожени й забери, гафелпухлю! — піддразнив містер Ґойл, і слизеринці схвально загукали.

 — Не можу! — прошепотів Драко. — Усі слизеринці вирішать, що я слабак!

 — А якщо містера Ґойла виключать, — прошипів Гаррі, — то твій батько вирішить, що ти бовдур!

Дракове обличчя спотворила агонія.

А тоді…​

 — Гей, слизерслизню, — прокричав Ерні, — невже ніхто тобі не казав, що гафелпафці тримаються купи? Палички до бою, Гафелпафе!

І ось уже купа чарівних паличок вказує в напрямку містера Ґойла.

Ще три секунди…​

 — Палички до бою, Слизерине! — відгукнулося десь зо пʼять різних слизеринців.

І ось купа паличок вказує в напрямку гафелпафців…​

Ще дві секунди…​

 — Палички до бою, Ґрифіндоре!

 — Зроби щось, Поттере! — пошепки благав Драко. — Не я це маю зупинити, а ти! Буду винен тобі послугу, тільки вигадай щось, ти ж у нас начебто геній?

Гаррі зрозумів, що приблизно за пʼять із половиною секунд хтось начаклує шумерський простий удар, а коли все завершиться й учителі покінчать із виключеннями, із хлопців-першокласників залишаться лише рейвенкловці.

 — Палички до бою, Рейвенклове! — закли́кав Майкл Корнер, якому, вочевидь, не вистачало халепи на свою голову.

 — ҐРЕҐОРІ ҐОЙЛЕ! — зарепетував Гаррі. — Я кидаю тобі виклик на змагання за право володіння Невіловим нагадайком!

Миттю запанувала тиша.

 — Та невже? — Драко надав своєму голосові такої гучної манірности, якої Гаррі ще не чув. — Звучить цікаво. Що за змагання, Поттере?

Ем…​

Натхнення покинуло Гаррі після слова «змагання». Що за змагання?.. Він не міг запропонувати шахи, адже Дракова згода на таке здавалася б чудернацькою. Армрестлінг теж не варіант — містер Ґойл місця мокрого від нього не залишить…​

 — Як щодо такого? — голосно мовив Гаррі. — Ґреґорі Ґойл і я станемо на віддалі один від одного, нікому не вільно буде до нас підходити. Ані ми, ані хтось інший не матиме права використовувати палички. Ані я, ані він не зрушимо з місця. Якщо я зумію торкнутися Невілового нагадайка, то Ґреґорі Ґойл поступиться всіма претензіями на той, що тримає в руках, і віддасть його мені.

Протягом чергової тиші обличчя присутніх замість полегшених стали спантеличеними.

 — Хе, Поттере! — гучно сказав Драко. — Я б подивився, як ти таке втнеш! Містер Ґойл приймає виклик!

 — Починаймо! — звелів Гаррі.

 — Що, Поттере? — прошепотів Драко, якимось дивом навіть не ворухнувши губами.

Гаррі не знав, як відповісти, не ворухнувши своїми.

Учні ховали палички, а містер Ґойл граційно приземлився, хоч і мав доволі спантеличений вигляд. Деякі гафелпафці рипнулися було в його напрямку, проте Гаррін надзвичайно благальний погляд спинив їх.

Гаррі пішов до містера Ґойла й став за декілька кроків від нього — якраз щоб вони не могли сягнути один одного. Він повільно й урочисто прибрав паличку, усі інші відступили.

Гаррі ковтнув. Він приблизно знав, що хотів зробити, але все треба було влаштувати так, щоб ніхто не зрозумів, як йому це вдалося…​

 — Гаразд. А зараз…​ — Гаррі глибоко вдихнув, підняв руку й наготувався клацати пальцями. Усі, хто чув про пироги (тобто майже всі), скрикнули. — Я звертаюся до божевілля Гоґвортсу! Щастя-щастя, бах-бах, твань-твань-твань! — він клацнув пальцями.

Багато хто здригнувся.

Однак нічого не відбулося.

Гаррі дав тиші розтягнутися, згуснути, доки…​

 — Ем…​ Це все? — поцікавився хтось.

Гаррі глянув на порушника тиші:

 — Подивися перед собою. Чи бачиш ти клаптик оголеного ґрунту, без трави?

 — Ем, так, — підтвердив ґрифіндорець (Дін Якось-там?).

 — Копай там, — на цім слові Гаррі здобув купу недовірливих поглядів.

 — Е-е, нащо? — здивувався Дін Якось-там.

 — Просто зроби це, — стомлено порадив Террі Бут. — Немає сенсу питати чому, повір мені.

Дін Якось-там став на коліна й узявся черпати землю. Приблизно за хвилину він підвівся:

 — Нічого немає.

Гм. Гаррі планував був повернутися в часі й зарити мапу скарбів, що приведе до іншої мапи скарбів, що приведе до Невілового нагадайка, який він покладе туди після того, як отримає його від містера Ґойла. Тоді йому спав на думку куди простіший спосіб, що теж не надто загрожуватиме таємниці часоворота.

 — Дякую, Діне! — голосно сказав Гаррі. — Ерні, тобі не складно пошукати коло місця, де впав Невіл, чи немає там його нагадайка?

Спантеличення в натовпі дедалі посилювалося.

 — Просто зроби це, — промовив Террі Бут. — Він пробуватиме й пробуватиме, доки щось не спрацює, і найстрашніше, що…​

 — Мерліне! — скрикнув Ерні, високо тримаючи Невілів нагадайко. — Він тут! Саме там, де впав Невіл!

 — Що? — закричав містер Ґойл. Він подивився вниз і побачив…​ що досі стискає в руках Невілів нагадайко.

Запала довга мовчанка.

 — Е-е, — озвався Дін Якось-там. — Це ж неможливо, чи не так?

 — Це неузгодженість у сюжеті, — відповів Гаррі. — Я став досить дивним, щоб відволікти всесвіт на мить, і той забув, що Ґойл уже підібрав нагадайко.

 — Ні, зачекай, тобто, це цілковито неможливо…​

 — Перепрошую, а ми хіба не стоїмо тут усі для того, щоб навчитися літати на мітлах? Саме для цього. Тож замовкни. Хай там як, щойно я торкнуся Невілового нагадайка, змагання завершиться: Ґреґорі Ґойл поступиться всіма претензіями на той, що в нього в руках, і віддасть його мені. Такими були умови, памʼятаєте? — він подав знак Ерні. — Просто підкоти його сюди, бо ніхто не має підходити до мене близько, гаразд?

 — Стривайте! — гукнув один зі слизеринців, Блез Забіні, навряд чи Гаррі забуде це імʼя. — Звідки нам знати, що цей нагадайко Невілів? Ти міг просто підкинути туди іншого…​

 — Сила Слизерину в ньому велика, — Гаррі усміхнувся. — Даю слово чести, що Ерні тримає Невілів нагадайко. Без коментарів щодо того, що в руках у Ґреґорі Ґойла.

 — Мелфою! — Забіні повернувся до Драко. — Ти не можеш дозволити, щоб це зійшло йому з рук…​

 — Стули пельку, ти, — гримнув містер Креб, що стояв позаду Драко. — Містер Мелфой не потребує твоїх вказівок!

Хороший посіпака.

 — Я закладався з Драко зі шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв, а не з тобою, Забіні. Я зробив те, що містер Мелфой бажав побачити. А остаточне рішення щодо переможця залишаю на розсуд містера Мелфоя, — Гаррі схилив голову в напрямку Драко й трохи здійняв брови. Цього має вистачити, щоб той не втратив обличчя.

Знову тиша.

 — Ти даєш слово, що це направду Невілів нагадайко? — запитав Драко.

 — Так. Саме його я поверну Невілові й саме він від початку був у Невіла. А той, що тримає Ґреґорі Ґойл, заберу собі.

 — Тоді я не братиму під сумнів слово шляхетного роду Поттерів, — Драко рішуче кивнув, — хай як це все дивно. Шляхетний і найдавніший рід Мелфоїв теж дотримується слова. Містере Ґойл, віддай містерові Поттеру…​

 — Гей! — не вгавав Забіні. — Він ще не виграв, він не торкнувся…​

 — Лови, Гаррі! — Ерні кинув нагадайка.

Гаррі легко впіймав його в повітрі — він завжди мав чудові рефлекси.

 — Ось, — оголосив він, — я переміг…​

Гаррі затнувся. Усі розмови вщухли.

Багряно-червона куля сяяла в його долоні, палахкотіла, ніби мініатюрне сонце, відкидуючи на землю тіні посеред білого дня.

* * *

Четвер.

17:09, якщо бажаєте подробиць. У кабінеті професорки Макґонеґел після заняття з польотів. (І додаткової години, що її Гаррі вже встиг втиснути.)

Професорка Макґонеґел сиділа на своєму ослінчику. Гаррі навпроти неї почувався, мов на пательні.

 — Професорко, — напружено пояснював Гаррі, — Слизерин наставив чарівні палички на Гафелпаф, Ґрифіндор — на Слизерин, якийсь недоумок закли́кав Рейвенклов готуватися до бою, і я мав лише пʼять секунд, щоб не дати ситуації вибухнути аж до неба! Це все, що мені вдалося вигадати!

Професорка Макґонеґел мала втомлений і злий вигляд:

 — Не можна застосовувати часоворот у такий спосіб, містере Поттер! Невже концепція секретности недосяжна вашому розумінню?

 — Ніхто не знає, як я це втнув! Усі просто гадають, що я здатен творити дива, клацнувши пальцями! Я вже робив інші чудернацькі штуки, що їх навіть часоворот не пояснює, і робитиму таке й надалі, тож цей випадок не виділятиметься! Я не міг вчинити інакше, професорко!

 — Ви могли вчинити інакше! — гаркнула та. — Все, що потрібно було, — це повернути на землю анонімного слизеринця й переконати інших заховати палички! Ви могли запропонувати зіграти у вибухові карти, але ж ні — вам припекло так обурливо й даремно використати часоворот!

 — Це все, що мені вдалося вигадати! Я навіть не знаю, що таке вибухові карти, шахи відпадали — жодного шансу, що на них погодилися б, а якби я вибрав армрестлінг, то програв би!

 — Значить, ви мали вибрати армрестлінг!

 — Але ж я тоді програв би…​ — Гаррі закліпав і затнувся.

Заступниця директора видавалася дуже розлюченою.

 — Вибачте, професорко Макґонеґел, — тихо мовив він. — Я справді не подумав про це, хоч і мав би. Ви маєте рацію. Це було б геніально, якби це спало мені на думку, проте я просто взагалі не подумав про це…​

Гаррі затихнув, раптово усвідомивши, що насправді існувало чимало інших варіантів. Він міг залишити вибір змагання за Драко, міг запитати в натовпу…​ Це застосування часоворота було обурливим і даремним. Перед ним простягалося просто море можливостей, чому ж тоді він спинився саме на цій?

Тому що побачив був спосіб виграти. Відвоювати неважливу дрібничку, що її вчителі однаково забрали б у містера Ґойла.

Намір виграти. Ось що захопило його було.

 — Вибачте, — повторив Гаррі. — За мою пиху й дурість.

Професорка Макґонеґел потерла чоло рукою. Частина її злости ніби випарувалася, однак суворість із голосу нікуди не ділася:

 — Ще одна така витівка, містере Поттер, і ви повернете часоворот. Ви мене зрозуміли?

 — Так, — запевнив Гаррі. — Я розумію, і мені прикро.

 — У такому разі вам дозволено поки що його залишити. А з огляду на розмір погрому, який ви й справді відвернули, я не зніматиму з Рейвенклову очок.

«До того ж ви не змогли б пояснити причини, з якої їх зняли». Однак Гаррі вистачило розуму не бовкнути цього вголос.

 — Що важливіше, чому нагадайко тоді так спрацював? — запитав Гаррі. — Чи може це означати, що мене забуттятили?

 — Це й для мене загадка, — повільно відповіла професорка Макґонеґел. — Якби все було так просто, гадаю, їх би використовували в судах, але такого не практикується. Я спробую дізнатися більше, містере Поттер, — вона зітхнула. — Можете йти.

Гаррі почав підводитися з місця, однак зупинився:

 — Ем, перепрошую, я хотів ще дещо повідомити вам…​

Вона ледь помітно здригнулася:

 — Що таке, містере Поттер?

 — Це щодо професора Квірела…​

 — Впевпевна, що це дрібниця, — похапцем обірвала його професорка Макґонеґел. — Звісно, ви чули, як директор велів учням не турбувати нас неважливими скаргами на професора захисту?

 — Але ж це може бути важливим, — спантеличився Гаррі. — Вчора в мене раптом виникло лиховісне передчуття…​

 — Містере Поттер! У мене теж виникло лиховісне передчуття! І моє лиховісне передчуття попереджає, що краще вам не завершувати цього речення!

Гаррі заклякнув із роззявленим ротом. Професорка Макґонеґел досягла свого — із нього не вирвалося ані слова.

 — Містере Поттер, якщо ви дізналися про професора Квірела щось, на вашу думку, цікаве, будь ласка, не соромтеся не ділитися цим ані зі мною, ані з будь-ким іншим. Тепер, гадаю, ви забрали достатньо мого цінного часу…​

 — Це не схоже на вас! — обурився Гаррі. — Даруйте, проте це здається неймовірно безвідповідальним! Я чував про якесь прокляття на посаді захисту, і якщо вам заздалегідь відомо, що щось піде не так, я гадав, що ви будете насторожі…​

 — Піде не так, містере Поттер? Я дуже сподіваюся, що цього не трапиться, — її обличчя не виражало жодної емоції. — Після того як торік професора Блейка впіймали в шафі з не менш ніж трьома слизеринцями-пʼятикласниками, а позаторік професорка Самерс викладала настільки погано, що її учні вважали ховчика якимось різновидом меблів, було б катастрофою довідатися зараз про якусь проблему з надзвичайно компетентним професором Квірелом. Боюся, що в такому разі більшість наших учнів провалить СОВи й НОЧІ із захисту.

 — Зрозуміло, — Гаррі повільно це все перетравлював. — Інакше кажучи, хай що не так із професором Квірелом, ви відчайдушно не бажаєте знати про це до кінця навчального року. А оскільки нині лише вересень, він може вбити премʼєр-міністра в прямому етері — ви й це проігноруєте.

 — Впевнена, — професорка Макґонеґел пильно на нього дивилася, — що ніхто не чув, щоб я таке стверджувала. У Гоґвортсі ми прагнемо запобігати будь-чому, що загрожує навчальним досягненням учнів.

«Як-от першокласникам-рейвенкловцям, що не вміють тримати язика за зубами».

 — Гадаю, я цілковито вас зрозумів, професорко Макґонеґел.

 — О, сумніваюся, містере Поттер. Дуже сумніваюся, — вона нахилилася вперед, її обличчя посуворішало. — Оскільки ми з вами вже обговорювали куди делікатніші речі, я буду відвертою. Ви й лише ви повідомили про це незбагненне лиховісне передчуття. Ви й лише ви ніби магніт для хаосу такої сили, якої я ще не бачила. Після нашої маленької подорожі на алею Діаґон, а також Сортувального Капелюха, а також сьогоднішнього невеличкого епізоду перед моїми очима так і стоїть картина, як я сиджу в кабінеті директора й вислуховую якусь веселу історію про професора Квірела, у якій ви й лише ви відіграли головну роль, і не залишається жодного іншого виходу, окрім як звільнити його. Я вже змирилася з цим, містере Поттер. Але якщо ця прикра подія відбудеться раніше за травневі і́ди, я підвішу вас до гоґвортської брами за ваші ж власні кишки, а носа натовчу вогняними жуками. Зараз ви цілковито мене зрозуміли?

Гаррі кивнув, вирячивши очі. Секунду потому:

 — А що мені буде, якщо це трапиться останнього дня шкільного року?

 — Геть із мого кабінету!

* * *

Четвер.

Щось було негаразд із четвергами в Гоґвортсі.

О 17:32 Гаррі стояв разом із професором Флитвіком перед величезним камʼяним гаргуйлем, що охороняв вхід до кабінету директора.

Щойно він повернувся був від професорки Макґонеґел до навчальних кімнат Рейвенклову, як якийсь учень сказав йому підійти до Флитвіка, а там Гаррі дізнався, що Дамблдор хотів із ним побалакати.

Гаррі з тривогою в серці запитав у професора Флитвіка, чи згадував директор, у чому річ. Той лише безпомічно знизав плечима.

Вочевидь, Дамблдор зронив був, що Гаррі ще замолодий для вимовляння слів могутности й божевілля.

«Щастя-щастя, бах-бах, твань-твань-твань?» — подумав Гаррі, проте не став говорити це вголос.

 — Не переймайтеся так, містере Поттер, — пискнув професор Флитвік десь із рівня Гарріних пліч.

(Гаррі почувався вдячним за гігантську пухнасту бороду вихователя свого гуртожитку: складно звикнути до вчителя, що має не тільки менший, ніж у тебе, зріст, та ще й вищий голос.)

 — Директор Дамблдор може здаватися трохи дивним, іноді навіть дуже дивним, а то й украй дивним, але він ніколи анітрохи не шкодив учням і, я певен, ніколи цього не зробить, — професор Флитвік обдарував Гаррі підбадьорливою усмішкою. — Просто ні на мить про це не забувайте — і не запанікуєте!

Це не допомагало.

 — Хай щастить! — пискнув професор Флитвік, схилився до гаргуйля й прошепотів щось, що Гаррі взагалі не розчув. (Звісно, ніхто не мав би потреби в паролях, якби хто завгодно міг їх підслухати.) Камʼяний гаргуйль відступив набік звичайним природним рухом, що шокувало Гаррі, адже весь цей час він скидався на суцільний нерухомий камінь.

За ним виднілася низка спіральних сходів, що повільно оберталися. У цьому було щось тривожно гіпнотичне, але найбільше тривожило те, що оберти спіралі не мали б нікуди приводити.

 — Нагору! — пискнув Флитвік.

Гаррі доволі нервово ступив на спіраль і виявив, що з якоїсь причини, яку його мозок відмовлявся уявляти, він почав рухатися вверх.

Гаргуйль із глухим стуком повернувся на місце, спіральні сходи все оберталися, а Гаррі все підіймався. Після доволі запаморочливого підйому він опинився перед дубовими дверима з мідним дверним молотком у формі грифона.

Він потягнувся й повернув ручку. Двері розчахнулися, і перед Гаррі постала найцікавіша кімната з усіх, що йому траплялося бачити за своє життя.

Там були дрібненькі металеві механізми, що дзижчали, цокали, повільно змінювали форму чи випускали невеличкі хмарки диму. Десятки посудин дивної форми із загадковими рідинами, що булькотіли, кипіли, сочилися, змінювали колір чи утворювали цікаві форми, які зникали за мить після того, як їх побачиш. Щось схоже на годинники з багатьма стрілками, що їх вкривали числа й символи, написані невідомими мовами. Браслет із лінзоподібним кристалом, що сяяв тисячами кольорів, і птах, що прилаштувався на золотій платформі, і деревʼяна чаша з чимось, що скидалося на кров. Інкрустована чорною емаллю статуя сокола. На портретах, що ними було завішано всі стіни, спали люди, а Сортувальний Капелюх недбало висів на одному з гачків вішалки для капелюхів поруч із двома парасолями й трійкою червоних лівих капців.

Посеред усього цього хаосу стояв чорний дубовий стіл, перед ним — дубовий ослінчик, а за ним — трон із купою подушок, що містив Албуса Персіваля Вулфрика Браяна Дамблдора. Його прикрашали довга срібна борода, капелюх у формі гігантського розчавленого гриба й щось, що з маґлівською погляду видавалося трьома яскравими рожевими піжамами.

Дамблдор усміхався, його яскраві очі шалено мерехтіли. Не без тривоги Гаррі всівся навпроти. Двері позаду зачинилися з гучним грюканням.

 — Привіт, Гаррі, — сказав Дамблдор.

 — Привіт, директоре, — відповів він.

Наче добрі друзяки, га? Може, він ще й зараз попросить називати його…​

 — Та що ти, Гаррі! «Директор» — це так офіційно. Клич мене просто Диром, щоб коротше.

 — Неодмінно, Дире.

Запала коротка мовчанка.

 — Знаєш, а ти перший, хто не відмовився від такої пропозиції.

 — Ем…​ — Гаррі намагався говорити спокійно, ігноруючи раптове погане відчуття в шлунку. — Перепрошую, ем, директоре, ви сказали мені звертатися до вас так, тож я…​

 — Будь ласка, Дир! — радісно вигукнув Дамблдор. — І немає причини так хвилюватися, я не викину тебе з вікна лише через одну помилку, спершу надам достатньо попереджень, якщо ти робитимеш щось не так! Крім того, важливо не те, як люди з тобою розмовляють, а те, що вони про тебе думають.

«Він ніколи не шкодив учням. Просто ні на мить про це не забувай — і не запанікуєш».

Дамблдор відкрив маленьку металеву коробочку з невеличкими жовтими пастилками й простяг її Гаррі:

 — Лимонного шербету?

 — Е-е…​ ні, дякую, Дире, — відмовився Гаррі.

«Чи вважається пригощання ЛСД завдаванням шкоди учневі, чи це з розділу невинних пустощів?».

 — Ви, ем, згадували, що я занадто молодий для вимовляння слів могутности й божевілля?

 — Безперечно, так воно і є! На щастя, слова могутности й божевілля було втрачено сім сторіч тому, тож ніхто нині й гадки не має, як вони звучать. То я просто зауважив був.

 — А-а…​ — Гаррі сидів, роззявивши рота, прекрасно усвідомлюючи цей факт. — Тоді чому ви мене кликали?

 — Чому? — повторив Дамблдор. — О, Гаррі. Якби я цілими днями тинявся туди й сюди, запитуючи, чому я роблю те, що роблю, то навряд чи б я мав час, щоб зробити бодай щось! А я доволі заклопотана людина, знаєш.

 — Так, — Гаррі з усмішкою кивнув, — список приголомшливий. Директор Гоґвортсу, головний маг Чарверсуду, верховний речник Міжнародної конфедерації чарівників. Вибачте, що питаю, але мені цікаво: чи можна додати більш ніж шість годин, якщо використовувати декілька часоворотів? Бо вражає, що ви встигаєте все це, маючи лише тридцять годин у добі.

Настала чергова невеличка мовчанка, протягом якої з Гарріного обличчя не сходила усмішка. Його переповнювла тривога, сильна тривога, власне, проте коли стало очевидно, що Дамблдор свідомо грається з ним, щось у ньому категорично відмовилося сидіти тут беззахисним дурником і приймати це.

 — Боюся, час не полюбляє надто розтягуватися, — сказав Дамблдор після павзи. — Та й ми самі ніби трохи завеликі для нього, тож відбувається невпинна боротьба за те, щоб розмістити наші життя в часі.

 — Ще б пак, — відповів Гаррі з похмурою урочистістю. — Саме тому краще якнайшвидше переходити до суті.

На мить Гаррі захвилювався, чи не перетнув він межі, як Дамблдор розсміявся.

 — Тоді перейдімо до суті, — директор нахилився вперед, через що його розчавлений грибокапелюх похилився, а борода протерла стільницю. — Гаррі, у понеділок ти зробив дещо, що навіть із часоворотом мало б бути неможливим. Якщо точніше, неможливим лише з часоворотом. Цікаво, звідки взялися ті два пироги?

Шквал адреналіну пройшовся тілом Гаррі. Йому допоміг був у цьому Плащ невидимости, той самий, що йому подарували в різдвяній коробці із запискою, яка попереджала: «Якщо Дамблдор побачить шанс заволодіти однією зі Смертельних реліквій, то зробить усе, щоб вона належала лише йому»…​

 — Природно припустити, — провадив далі Дамблдор, — що оскільки ніхто з присутніх першокласників не здатен на таке закляття, там був хтось іще, хтось невидимий. І якщо його ніхто не міг бачити, йому, звісно ж, легко було просто кинути пироги. Отже, можна запідозрити, що оскільки ти мав часоворот, невидимим був саме ти. А оскільки закляття розілюзнення далеко за межами твоїх нинішніх можливостей, ти мав плащ-невидимку, — Дамблдор по-змовницьки посміхнувся. — Чи на правильному я шляху, Гаррі?

Гаррі заклякнув. Він відчував, що відверта брехня не була розумним вибором і навряд чи допомогла б, але не міг вигадати нічого іншого.

Дамблдор дружньо махнув рукою:

 — Не хвилюйся, Гаррі, ти не зробив нічого поганого. Плащі-невидимки не заборонено правилами; гадаю, вони настільки рідкісні, що ніхто просто не став додавати їх до списку. Насправді мене цікавить геть інше.

 — О? — Гаррі видобув із себе найнормальніший голос, на який лише спромігся.

 — Розумієш, Гаррі, — очі Дамблдора сяяли від ентузіазму, — коли проходиш через кілька пригод, то починаєш розумітися на таких речах. Починаєш бачити закономірності, чути ритм світу. Починаєш відчувати підозри перед розкриттям таємниці. Ти — Хлопчик-Що-Вижив, і якось плащ-невидимка потрапив до твоїх рук за чотири дні після того, як ти відкрив для себе нашу чаклунську Британію. Такі плащі не продаються на алеї Діаґон, проте існує один, що здатен проторувати свій шлях до призначеного власника. Отже, мене не може не цікавити: чи є якась чудернацька можливість, що ти раптом знайшов не пересічний плащ-невидимку, а той самий Плащ невидимости, одну з трьох Смертельних реліквій, яка, подейкують, здатна заховати власника від погляду самої Смерти, — погляд Дамблдора став яскравим і палким. — Можна мені на нього подивитися, Гаррі?

Гаррі ковтнув слину. У його крові вирував цілий потік адреналіну, але користи з цього не було ніякої: перед ним сидів наймогутніший чарівник у світі, він не мав жодного шансу втекти за ці двері. Та й однаково не існувало такого місця в Гоґвортсі, де він міг би сховатися. Він от-от втратить Плащ, що передавався в родині Поттерів хтозна скільки поколінь…​

Дамблдор повільно відкинувся на спинку стільця, його очі згасли. Він був спантеличеним і трохи смутним:

 — Гаррі, якщо ти не хочеш, можеш просто відмовитися.

 — Можу? — пробелькотів Гаррі.

 — Звісно, — Дамблдорів голос став сумним і схвильованим. — Видається, ти боїшся мене. Дозволь запитати, що я такого зробив, щоб заслужити твою недовіру?

Гаррі ковтнув:

 — А ви можете дати якусь магічну присягу, що зобовʼяже вас не забирати мого плаща?

 — Незламну обітницю не марнують на такі дрібниці, — Дамблдор повільно похитав головою. — Крім того, якщо ти досі не знаєш такого закляття, то здобув би лише моє слово, що воно зобовʼязує. Але ж ти, безперечно, усвідомлюєш, що мені не потрібен твій дозвіл, щоб побачити Плащ. Я досить могутній, щоб отримати його самостійно, з мокового капшучка чи ні, — Дамблдор прибрав украй серйозного виразу. — Але я не робитиму цього. Плащ твій, Гаррі. Я не відберу його в тебе. Навіть щоб поглянути на мить, якщо ти вирішиш не показувати його мені. Це обіцянка й присяга. Якщо в мене виникне потреба заборонити тобі використовувати його в межах школи, то я вимагатиму, щоб ти поклав його до свого сховища в «Ґрінґотсі».

 — А…​ — Гаррі спробував угамувати потік адреналіну й міркувати розважливо. Він зняв моковий капшучок із пояса: — Якщо вам справді не потрібен мій дозвіл…​ то ви його маєте, — Гаррі протягнув капшучок Дамблдорові й надкусив губу, надіславши сигнал майбутньому собі на випадок, якщо його забуттятнуть.

Старий чарівник сягнув рукою в капшучок і безмовно дістав Плащ невидимости.

 — Ох, — видихнув Дамблдор. — Я мав рацію, — він набрав примарної чорної оксамитової тканини в долоню. — Йому сотні років, а він досі так само бездоганний, як і в день створення. Ми загубили так багато з нашого мистецтва протягом цих років, нині навіть я не здатен створити таку річ — ніхто не здатен. Я відчуваю його могутність — ніби відлуння в моєму розумі, ніби пісню, що її завжди співають, але ніхто не чує…​ — чарівник відірвав погляд від Плаща. — Не продавай його, не віддавай його нікому у володіння. Двічі подумай, перш ніж показати його комусь, і тричі — перш ніж викрити комусь, що це Смертельна реліквія. Стався до нього з повагою, адже це направду Річ Сили.

На мить обличчя Дамблдора стало замріяним…​ а тоді він повернув Плащ Гаррі. Той поклав його до капшучка.

 — Дозволь запитати ще раз, — директор знову посерйознішав. — Гаррі, у чому причина твоєї недовіри до мене?

Раптом Гаррі засоромився.

 — Разом із Плащем була записка, — тихо сказав він. — У ній було написано, що ви спробуєте забрати в мене Плащ, якщо дізнаєтеся про нього. Але я не знаю, хто її залишив, справді не знаю.

 — Розумію…​ — повільно промовив Дамблдор. — Ну, Гаррі, я не братиму під сумнів наміри людини, що залишила тобі цю записку. Цілком можливо, вони були якнайкращими, хтозна?.. Зрештою, вона дала тобі Плащ.

Гаррі кивнув, вражений таким милосердям і присоромлений різким контрастом із його власним ставленням.

 — Але, гадаю, ми з тобою фігури одного кольору в цій грі, — провадив далі старий чарівник. — Хлопчик, що нарешті завдав поразки Волдемортові, і стариган, що стримував його досить довго, щоб ти всіх врятував. Я не триматиму на тебе зла за твою обачливість, Гаррі. Усі ми маємо щосили старатися чинити мудро. Я лише прошу тебе подумати двічі й поміркувати ще тричі наступного разу, коли хтось порадить тобі не довіряти мені.

 — Вибачте, — Гаррі почувався жалюгідно, він фактично накинувся на Ґандальфа, а Дамблдорова доброта лише загострювала це почуття. — Не варто було не довіряти вам.

 — На жаль, Гаррі, у цьому світі…​ — старий чарівник похитав головою. — Я не можу стверджувати, що це не було мудро. Ти не знав мене. І, по правді, у Гоґвортсі є люди, яким краще не довіряти. Можливо навіть серед тих, кого ти називаєш друзями.

Гаррі ковтнув. Це звучало доволі зловісно.

 — Хто, наприклад?

Дамблдор підвівся зі стільця й взявся роздивлятися один зі своїх приладів — циферблат із вісьмома стрілками різної довжини. Невдовзі старий чарівник знову заговорив:

 — Він, напевно, здається тобі доволі чарівним. Ввічливим — принаймні до тебе. Розмовляє ґречно, можливо, навіть із захопленням. Завжди готовий допомогти, надати послугу, пораду…​

 — А-а, Драко Мелфой! — Гаррі полегшало, що йдеться не про Герміону абощо. — Та ні, ні-ні-ні, ви все не так зрозуміли: не він перетягує мене, а я його.

Дамблдор заклякнув біля циферблата:

 — Ти що?

 — Я збираюся перетягнути Драко Мелфоя з Темної сторони, — повторив Гаррі. — Ну, знаєте, зробити з нього хорошого хлопця.

Дамблдор випростався й обернувся до нього. Гаррі ще не доводилося бачити такого здивованого обличчя, особливо в людини з довгою срібною бородою.

 — Ти певен, — запитав старий чарівник по хвилі, — що він готовий до спокути? Боюся, хай що ти в ньому помітив, це не доброта, а лише твоє бажання бачити її там, а то й гірше — принада, наживка…​

 — Е-е…​ Та навряд чи, — заперечив Гаррі. — Маю на увазі, якщо він і намагається видавати себе за хорошого хлопця, то робить це вкрай кепсько. Річ не в тім, що Драко підійшов до мене весь такий чарівний, і я вирішив, що десь у глибинах його єства жевріє добро. Я цілеспрямовано його обрав, адже він спадкоємець роду Мелфоїв, а якщо когось і потрібно привести до спокути, то, безсумнівно, його.

Ліве око Дамблдора сіпнулося:

 — Ти збираєшся посіяти насіння любови й тепла в Драковому серці, бо думаєш, що спадкоємець Мелфоїв виявиться тобі корисним?

 — Не просто мені! — обурився Гаррі. — Усій чаклунській Британії, якщо вдасться! Та й він сам матиме щасливіше й психічно здоровіше життя! Слухайте, я маю не так уже й багато часу, щоб усіх перетягнути з Темної сторони, тож мушу думати, де Світло найшвидше здобуде найбільшу перевагу…​

Дамблдор засміявся. Засміявся куди сильніше, ніж Гаррі міг очікувати, майже зареготав. Це здавалося зовсім недоречним. Древньому могутньому чарівникові годиться посміюватися глибоко й розкотисто, а не надриватися зо сміху. Гаррі одного разу буквально впав був зі стільця, коли дивився фільм братів Марксів «Качиний суп», — саме так сильно Дамблдор зараз сміявся.

 — Це не настільки смішно, — зауважив Гаррі по деякому часі. Його знову взяв сумнів, чи в директора все гаразд із головою.

 — Ох, Гаррі, — Дамблдор із видимим зусиллям опанував себе. — Одним із симптомів хвороби під назвою мудрість є сміх над речами, що нікому більше не здаються кумедними, адже коли ти мудрий, то починаєш розуміти жарти! — старий чарівник витер сльози. — Ти ба. Ти ба. Зла воля завжди шкодить злу.

Гаррін мозок не відразу розпізнав знайомі слова…​

 — Гей, це ж цитата з Толкіна! Це сказав Ґандальф!

 — Насправді, Теоден.

 — Ви маґлівського роду? — шоковано запитав Гаррі.

 — Боюся, що ні, — Дамблдор знову усміхнувся. — Я народився на сімдесят років раніше, ніж ця книжка побачила світ, любе дитя. Але скидається на те, що в деяких питаннях мої учні маґлівського роду мислять однаково. Я зібрав щонайменше двадцять копій «Володаря перснів» і три повні колекції робіт Толкіна — і ціную їх усіх.

Дамблдор дістав паличку, підняв її та став у позицію:

 — Ти не пройдеш! Як тобі?

 — Ем, — Гаррін мозок майже зупинив роботу, — гадаю, вам бракує бальроґа.

А ще рожева піжама й схожий на розчавлений гриб капелюх анітрохи не допомагали.

 — Зрозуміло, — Дамблдор зітхнув і понуро прикріпив паличку до пояса. — Боюся, останнім часом у моєму житті було надзвичайно мало бальроґів. Самі лише зустрічі Чарверсуду, де я мушу щосили заважати будь-якій роботі, і офіційні вечері, на яких іноземні політики змагаються за звання найвпертішого дурня. А ще на людях треба бути загадковим, знати речі, що їх я в жодному разі не можу знати, висловлювати туманні твердження, зрозумілі лише заднім числом, та інші невеличкі вигадки, що ними могутні чарівники розважають себе після того, як випадуть із тієї частини закономірности, де вони були героями. До речі, Гаррі, я дещо для тебе маю. Дещо, що належало твоєму батькові.

 — Справді? Боже, хто б міг подумати.

 — А й справді. Гадаю, це дещо передбачувано, чи не так? — Дамблдорове обличчя стало врочистим. — Втім…​

Директор повернувся до свого стола й присів, висуваючи водночас одну з шухляд. Він заліз у неї обома руками й із деяким зусиллям дістав доволі великий і важкий на вигляд обʼєкт, відтак, гучно гупнувши, вивантажив його на дубовий стіл.

 — Це, — мовив Дамблдор, — камінь твого батька.

Гаррі втупився в цю річ. Вона була світло-сірою, безбарвною, нерівної форми, з гострими кутами й дуже скидалася на звичайнісінький великий камінь. Дамблдор поклав його найбільшою з усіх граней на стіл, проте той однаково нестабільно хитався.

Гаррі підвів погляд:

 — Це жарт, правда?

 — Ні, не жарт, — дуже серйозно похитав головою Дамблдор. — Я взяв його з руїн будинку Джеймса й Лілі в Ґодриковій Долині, де знайшов і тебе. І зберігав його відтоді й донині — аж до дня, коли зможу передати його тобі.

У суміші гіпотез, що слугувала Гаррі за модель світу, імовірність божевілля Дамблдора стрімко зростала. Однак все ще існували інші, досить імовірні альтернативи…​

 — Ем, а цей камінь магічний?

 — Наскільки мені відомо, ні, — відповів Дамблдор. — Але вкрай наполегливо раджу тобі завжди тримати його напохваті.

Гаразд. Напевно, Дамблдор божевільний, та якщо ні…​ Ну, було б надто соромно знехтувати порадою незбагненного старого чарівника й вскочити через це в халепу. Це значилося, либонь, четвертим номером у переліку «Сотні найочевидніших неправильних рішень».

Гаррі зробив крок уперед і поклав руки на камінь у спробі знайти якийсь кут, щоб підняти його й не порізатися.

 — Що ж, покладу його до капшучка.

 — Це може бути недостатньо напохваті, — насупився Дамблдор. — А що як твій моковий капшучок загубиться чи його вкрадуть?

 — Гадаєте, мені слід просто повсюди носитися з каменюкою?

 — Це може виявитися мудрим, — директор серйозно дивився на Гаррі.

 — Ем…​ — протягнув Гаррі. Камінь здавався доволі важким. — Гадаю, інші учні почнуть ставити питання.

 — Скажеш, що я так велів, — запропонував Дамблдор, — і ніхто більше не розпитуватиме. Усі ж бо думають, що я божевільний, — його обличчя все ще зберігало цілковиту серйозність.

 — Якщо відверто, коли ви направо й наліво наказуєте учням носитися з каменюками, я можу зрозуміти, чому такі думки виникають.

 — Ох, Гаррі, — старий чарівник вказав жестом на загадкові прилади в кімнаті. — Коли ми юні, то віримо, що нам відомо все, а отже, якщо ми не бачимо чомусь пояснення, то думаємо, що його й не існує. З віком настає усвідомлення того, що весь всесвіт працює згідно з ритмом і логікою, навіть якщо самі ми не відаємо про них. Лише наше власне незнання здається нам божевіллям.

 — Реальність завжди підкоряється законам, — мовив Гаррі, — навіть якщо ми їх не знаємо.

 — Саме так. Розуміти це — а я бачу, що ти по-справжньому це розумієш — і є суттю мудрости.

 — Отже…​ Чому я маю носити цей камінь?

 — Власне, я не можу уявити собі жодної причини.

 — …​Не можете.

Дамблдор кивнув:

 — Проте лише те, що я не можу уявити собі причини, не означає, що її не існує.

Прилади собі цокали.

 — Добренько, я навіть не певен, чи варто це казати, проте це просто не є правильним методом роботи з нашим визнаним незнанням того, як влаштовано всесвіт.

 — Хіба? — старий чарівник видавався здивованим і розчарованим.

Гаррі мав чуття, що йому не перемогти в цій розмові, проте не вгавав:

 — Ні. Я навіть не знаю, чи існує офіційна назва для такої омани, та якби вибір був за мною, я назвав би її привілейованою гіпотезою чи якось так. Як би це пояснити…​ Ем…​ Припустімо, перед вами мільйон скриньок, лише в одній із яких є діамант, а також коробка, наповнена детекторами діамантів. Кожен детектор завжди спрацьовує в присутності діаманта й на половині порожніх скриньок. Якщо застосувати двадцять детекторів до всіх скриньок, то в середньому залишиться один хибний і один істинний кандидат. Це я до чого. Коли існує безліч можливих відповідей, більшість доказів потрібна лише для того, щоб з-поміж мільйонів варіантів звузити пошук до кількох — щоб узагалі звернути увагу на правдиву гіпотезу. Кількість доказів, яка потрібна, щоб розібратися з двома чи трьома правдоподібними кандидатами, набагато менша. Якщо ви без жодного доказу відразу віддаєте перевагу одній певній можливості й зосереджуєтеся на ній, ви нехтуєте більшою частиною роботи. Це наче…​ Наприклад, хтось скоїв убивство в місті-мільйоннику, де ви живете, а детектив пропонує: «Ну, якщо доказів ніяких немає, то чому б нам не розглянути варіант, що це зробив Мортімер Снодґрас?».

 — А це був він? — запитав Дамблдор.

 — Ні. Проте коли пізніше зʼясувалося, що вбивця мав чорне волосся, як і Мортімер, то всі такі: «О, схоже це таки зробив Мортімер». Тож із боку поліції було несправедливо щодо Мортімера фокусувати на ньому увагу без жодної підстави для підозр. Коли можливостей безліч, більша частина роботи полягає в тому, щоб лише звузити коло ймовірних відповідей — зауважити з-поміж них правильну. Не потрібно мати докази чи якісь офіційні доведення, що їх вимагають вчені чи суди, проте ви зобовʼязані мати якусь підказку, і ця підказка покликана виокремити саме цю можливість із мільйонів інших. Не можна просто взяти з повітря відповідь чи навіть вартий розгляду варіант. І має існувати мільйон інших речей, які я можу зробити, окрім як носитися з каменем мого батька. Лише те, що я не знаю чогось про всесвіт, не означає, що я не знаю, як треба думати з огляду на моє незнання. Правила міркування, коли є кілька ймовірностей, не менш непохитні, ніж закони старомодної логіки, і те, що ви щойно зробили, просто не дозволено. — Гаррі спинився на хвильку. — Хіба що, звісно, є якась підказка, про яку ви не згадуєте.

 — О, — Дамблдор задумливо постукав пальцем по щоці. — Цікавий аргумент, звісно, та хіба він не розпадається, якщо провести аналогію між мільйоном потенційних убивць, лише один із яких скоїв убивство, і вибором одного з напрямів дій, коли кожен із багатьох можливих напрямів дій може виявитися мудрим? Я не стверджую, що носити камінь твого батька — це найкращий із можливих напрямів дій, а лише, що мудріше це робити, ніж не робити.

Дамблдор знову сягнув рукою до тієї самої шухляди, проте цього разу копирсався всередині — принаймні здавалося, що його рука рухається.

 — Зазначу, — сказав він, доки Гаррі все намагався розібратися, що можна відповісти на цей цілковито неочікуваний контраргумент, — що серед рейвенкловців поширене помилкове уявлення, ніби всіх розумних дітей сортують туди, а в інших гуртожитках їх немає. Це не так. Опинитися в Рейвенклові означає, що тобою керує жага знань, а це зовсім не та ж якість, що бути розумним, — чарівник усміхнувся й схилився до шухляди. — Однак, ти справді здаєшся доволі розумним. Менше схожий на молодого героя, більше — на молодого загадкового древнього чарівника. Гадаю, я застосував неправильний підхід до тебе, Гаррі. Видається, ти здатен розуміти речі, що їх мало хто може збагнути. Тож я буду зухвалим і запропоную тобі деяку іншу родинну реліквію.

 — Невже…​ — Гаррі театрально набрав повітря, — мій батько…​ мав ще один камінь?

 — Перепрошую, проте я тут досі старіший і загадковіший за тебе. І якщо настане час для неочікуваного відкриття, то я його зроблю, красно дякую…​ Та де ж воно є!

Дамблдор просунув руку до шухляди далі, і ще далі. Ось уже його голова, плечі й верхня половина тіла зникли всередині — лише ноги стирчали, ніби шухляда їла його. Гаррі мимохіть замислився, скільки ж усього там містилося та яким би виявився повний інвентаризаційний опис.

Нарешті Дамблдор виліз із шухляди з обʼєктом своїх пошуків у руках і поклав його на стіл біля каменя. Це була вживана й пошарпана «Проміжна методика зіллєваріння» Лібатія Бориджа. Обкладинка зображала колбу з парою.

 — Це, — проголосив Дамблдор, — підручник твоєї матері з настоянок для пʼятого класу.

 — Що його я завжди маю носити із собою.

 — Що приховує страшну таємницю. Таємницю, розкриття якої може стати настільки руйнівним, що я змушений попросити тебе присягнути — і я вимагаю, щоб ти присягнувся серйозно, Гаррі, хай там що ти думаєш про це все, — ніколи не розповідати про це нікому й нічому.

Гаррі подивився на підручник своєї матері з настоянок для пʼятого класу, що, виявляється, приховував страшну таємницю.

Та ось халепа — він справді дуже серйозно ставився до таких клятв. Будь-яка обітниця ставала незламною, якщо її давав відповідний тип людини.

І…​

 — Мені хочеться пити, — озвався Гаррі, — а це зовсім недобрий знак.

Директор цілковито проігнорував можливість запитати щось про це туманне твердження.

 — Ти присягаєшся, Гаррі? — Дамблдор незмигно дивився на нього. — Інакше я не зможу тобі розповісти.

 — Так. Присягаюся.

Рейвенкловці мали загальновідомий недолік: неможливо відмовитися від такої пропозиції, інакше цікавість гризтиме до скону.

 — А я зі свого боку присягаюся: те, що я зараз скажу тобі, — правда.

Дамблдор розгорнув книжку на начебто випадковій сторінці, і Гаррі схилився над нею.

 — Бачиш ці примітки на берегах? — старий чарівник майже шепотів.

Гаррі трохи примружився. Пожовклі сторінки описували якесь зілля орлиної величі, багато інгредієнтів він узагалі не впізнавав, а їхні назви, видавалося, не походили від відомих йому мов. На берегах було нашкрябано: «Цікаво, що станеться, якщо додати кров тестрала замість чорниці?». Прямо під цим написом містилася відповідь іншим почерком: «Ти хворітимеш тижні й, можливо, помреш».

 — Бачу. І що?

 — Примітки цим почерком, — Дамблдор вказав на другий напис, все ще майже шепочучи, — належать твоїй матері. А цим, — він пересунув вказівний палець на перший напис, — мені. Я ставав невидимим і пробирався до її спальні, доки вона спала. Лілі гадала, що їх писала одна з її подружок, і вони неймовірно через це сварилися.

Саме цієї миті Гаррі усвідомив, що директор Гоґвортсу справді був божевільним.

 — Ти розумієш суть того, що я тобі щойно сказав, Гаррі? — Дамблдор серйозно на нього дивився.

 — Ем…​ — слова наче застрягали в Гарріній горлянці. — Перепрошую…​ я…​ не зовсім…​

 — Що ж, — Дамблдор зітхнув. — Гадаю, твоя кмітливість, зрештою, теж має свої межі. Удаймо, що я нічого не говорив?

 — Звісно, — Гаррі із застиглою усмішкою підвівся зі стільця. — Знаєте, вже доволі пізно, а я трохи зголоднів, тож спущуся я краще на вечерю.

Він хутко пішов до дверей і спробував їх відчинити, однак ручка не ворухнулася.

 — Ти робиш мені боляче, Гаррі, — пролунав директорів тихий голос з-за спини. — Невже ти навіть не розумієш, що це було знаком довіри?

Гаррі повільно обернувся.

Перед ним був дуже могутній і дуже ненормальний чарівник із довгою срібною бородою, вдягнений у капелюх у формі гігантського розчавленого гриба й щось, що з маґлівського погляду видавалося трьома яскравими рожевими піжамами, а позаду — двері, що наразі не працювали. Дамблдор видавався сумним і втомленим, ніби хотів спертися на чародійську патерицю, якої він не мав.

 — Це ж треба! Варто лиш один раз за сто десять років порушити закономірність і зробити щось інакше, як усі починають розбігатися, — старий чарівник скрушно похитав головою. — Я очікував від тебе більшого, Гаррі Поттере. Я чув, що твої власні друзі вважають тебе божевільним. Знаю, що вони помиляються. Та чи повіриш ти, що мене спіткала така сама доля?

 — Будь ласка, відчиніть двері, — Гаррін голос тремтів. — Якщо ви хочете, щоб я колись міг вам довіряти, відчиніть двері.

Він почув, як позаду розчахнулися двері.

 — Я планував сказати тобі ще дещо, та якщо ти зараз підеш, то нічого більше не дізнаєшся.

Подеколи Гаррі щиро ненавидів бути рейвенкловцем.

«Він ніколи не шкодив учням, — нагадав його внутрішній ґрифіндорець. — Просто ні на мить про це не забувай — і не запанікуєш. Ти ж не втечеш лише через те, що стає цікаво, чи не так?».

«Ти ж не можеш просто розсваритися з директором! — урезонювала його гафелпафська частина. — А що як він почне знімати очки з гуртожитку? Він може дуже ускладнити твоє шкільне життя, якщо вирішить, що ти йому не подобаєшся!».

А та частина, що її Гаррі не надто полюбляв, проте не міг змусити мовчати, розмірковувала над потенційними перевагами статусу одного з нечисленних друзів старого чарівника, який до того ж був директором, головним магом Чарверсуду й верховним речником Міжнародної конфедерації чарівників. І, на жаль, його внутрішній слизеринець перетягував на Темну сторону куди краще, ніж Драко, адже заманював речами на кшталт: «Бідолашний, йому, напевно, треба з кимось поговорити, га?», і: «Ти ж не хочеш, щоб натомість ця могутня людина довірилася комусь не такому доброчесному, як ти, га?», і: «Цікаво, якими неймовірними таємницями міг би Дамблдор із тобою поділитися, якби ти, знаєш, подружився з ним», і навіть: «Закладаюся, що в нього спра-а-авді цікаве зібрання книжок».

«Ви всі — купка недоумків», — подумав Гаррі про це збіговисько, проте наткнувся на одностайне вето всіх своїх «я».

Гаррі розвернувся, зробив крок до дверей, простягнув руку й нарочито зачинив їх знову. Ця жертва нічого йому не вартувала, якщо зважити на те, що він і так збирався залишитися. Та й Дамблдор однаково міг контролювати його рухи, але, можливо, це справить на нього враження.

Обернувшись, Гаррі побачив, що могутній божевільний чарівник знову всміхається й здається дружнім. Це було добре. Мабуть.

 — Будь ласка, не робіть такого більше. Мені не подобається почуватися, наче в пастці.

 — Вибач за це, Гаррі, — у Дамблдоровім голосі звучало щире каяття. — Проте було б страшенно немудро відпустити тебе без каменя твого батька.

 — Ну звісно! Як нерозважливо з мого боку — очікувати, що двері відчиняться до того, як я покладу сюжетні предмети до інвентаря.

Дамблдор усміхнувся й кивнув.

Гаррі підійшов до стола, перекрутив пасок так, щоб моковий капшучок опинився попереду, з деяким зусиллям спромігся підняти камінь своїми одинадцятирічними руками й взявся його згодовувати. Він відчував, як вага повільно танула, доки розширюване горлечко їло камінь, а гучна відрижка опісля прозвучала майже як скарга. Підручник його матері з настоянок для пʼятого класу (що й справді приховував досить страшну таємницю) невдовзі спіткала така сама доля.

А потім Гаррін внутрішній слизеринець зробив підступну пропозицію, як здобути прихильність директора, та ще й, на жаль, так бездоганно її сформулював, що завоював підтримку більшости рейвенкловської фракції.

 — Отже, — почав Гаррі. — Гм. Оскільки я й так тут тиняюся, чи не могли б ви провести невеличку екскурсію вашим кабінетом? Мені трохи цікаво, що це за речі.

Останні слова сміливо можна було вважати найсильнішим применшенням цього місяця. Старий чарівник поглянув на нього й, легенько посміхнувшись, кивнув.

 — Мені лестить твоя зацікавленість, проте, на жаль, тут мало що можна розповісти, — Дамблдор зробив крок до стіни. — Це портрети попередніх директорів Гоґвортсу, — він вказав на картину із зображенням сплячого чоловіка й обернувся. — Це мій стіл. Це моє крісло, — слова супроводжувалися кивками на відповідні предмети.

 — Перепрошую, — обірвав його Гаррі, — взагалі, я хотів би дізнатися про це, — він вказав на невеличкий куб, з якого долинало мʼяке й ритмічне булькотіння.

 — О, ці маленькі химерні штукенції? Вони були в комплекті з директорським кабінетом, я й гадки не маю про призначення більшости з них. Однак цей циферблат із вісьмома стрілками фіксує, скільки разів відьми-шульги, скажімо, чхають на території Франції. Ти не повіриш, як багато довелося попрацювати, щоб це зʼясувати. А ось цей із золотими дриґальцями — це мій власний винахід, і Мінерва ніколи в житті не здогадається, що він робить.

Дамблдор підійшов до вішака для капелюхів, доки Гаррі перетравлював це.

 — Тут у нас, звісно, Сортувальний Капелюх; ви вже знайомі, наскільки мені відомо. Він попрохав мене ніколи й нізащо не поміщати його на твою голову — ти лише чотирнадцятий учень в історії, про якого він таке сказав. Однією з них була Баба Яга, а про решту дванадцять я розповім, коли ти подорослішаєш. Це парасоля. Це ще одна парасоля.

Дамблдор зробив декілька кроків, став поруч із птахом на золотому помості й обернувся, тепер широко всміхаючись:

 — І, звісно, більшість відвідувачів мого кабінету бажає побачити Фоукса.

Гаррі підійшов. Він був доволі здивованим:

 — Це Фоукс?

 — Фоукс — це фенікс. Дуже рідкісні, дуже могутні магічні створіння.

 — Ем…​ — Гаррі схилив голову й втупився в крихітні чорні блискучі очиці, що не виявляли жодної ознаки могутности чи інтелекту.

 — Е-е-м-м-м…​ — знову протягнув він, доволі впевнений, що впізнав форму птаха. Помилитися тут було вкрай складно.

 — Е-е…​

«Скажи щось розумне! — загорланив його розум на себе. — Тільки не стій тут і не белькочи, наче якийсь недоумкуватий!».

«І що ж мені в біса слід сказати?» — гаркнув Гаррін розум у відповідь.

«Що завгодно!».

«Маєш на увазі, що завгодно, окрім того, що Фоукс — це курча?».

«Так! Що завгодно, тільки не це!».

 — Отже, ем, яка магія доступна феніксам, м-м?

 — Їхні сльози цілющі. Вони породження полумʼя, тож переміщатися на будь-які відстані їм не складніше, ніж вогню згаснути в одному місці й спалахнути деінде. Величезне навантаження вродженої магії швидко зістарює їхні тіла, а втім, якщо когось і можна в цьому світі назвати невмирущими, то саме цих створінь. Адже щоразу, як феніксове тіло більше не спроможне йому слугувати, він спалахує жертовним вогнем, залишаючи по собі пташеня або подеколи яйце.

Дамблдор підійшов ближче й похмуро огледів курча:

 — Гм…​ Якийсь він блідуватий.

Не встиг Гаррі цілковито усвідомити цю фразу, як курча вже палало. Воно відкрило дзьоба, проте навіть не встигло квокнути, перш ніж зачахнути й взятися попелом. Вогонь палахкотів недовго, яскраво й цілковито ізольовано: запаху горіння не відчувалося. За кілька секунд усе скінчилося, лишилася лише дрібна, жалюгідна купка попелу на золотому помості.

 — Не треба жахатися, Гаррі! Фоукс не постраждав.

Дамблдор опустив руку до кишені, а потім тією ж рукою покопирсався в попелі й показав маленьке жовтувате яйце:

 — Дивися, ось яйце!

 — О…​ Овва…​ Дивовижно…​

 — Але тепер нам справді варто переходити до справ, — Дамблдор залишив яйце в курячому попелі, повернувся до трону та всівся. — Зрештою, вже майже час вечеряти, а ми не хочемо використовувати наші часовороти.

У внутрішньому уряді Гаррі тривала відчайдушна боротьба. Слизеринець і гафелпафець перебігли на іншу сторону, коли побачили, що директор Гоґвортсу спалив курча.

 — Так, справи, — вимовили губи Гаррі. — А потім вечеря.

«Ти знову скидаєшся на недоумкуватого», — зауважив його внутрішній критик.

 — Що ж, — мовив Дамблдор. — На жаль, я маю зізнатися, Гаррі. Зізнатися й вибачитися.

 — Вибачення — це добре.

«Це взагалі не має сенсу! Що я верзу?».

 — Можливо, — старий чарівник зітхнув, — ти зміниш думку, коли все почуєш. Боюся, Гаррі, я маніпулював тобою все твоє життя. Це я передав тебе під опіку твоїх злих назва́них батьків…​

 — Мої назва́ні батьки не злі! — бовкнув Гаррі. — Маю на увазі, просто батьки!

 — Не злі? — Дамблдор здавався здивованим і розчарованим. — Анітрішечки не злі? Це не вкладається в закономірність…​

Внутрішній слизеринець волав на всю ментальну горлянку: «СТУЛИ ПЕЛЬКУ, ДУРНЮ, ВІН ЗАБЕРЕ ТЕБЕ ВІД НИХ!».

 — Ні, ні, — губи Гаррі завмерли в страшній гримасі, — я просто щадив ваші почуття, а взагалі, вони дуже злі…​

 — Невже? — директор нахилився вперед, уважно його роздивляючись. — А що вони роблять?

«Відповідай швидко».

 — Вони, ем, я повинен розвʼязувати посуд і мити задачі, і вони не дозволяють мені читати багато книжок, і…​

 — А, добре, радий це чути. — Дамблдор знову сперся на спинку стільця, сумно усміхаючись. — Тоді вибач мені за це. Про що це я? А, звісно. Мені прикро це казати, Гаррі, проте я відповідальний фактично за все погане у твоєму житті. Ти, напевно, дуже через це розізлишся.

 — Так, я дуже злий! Ар-р-р!

Внутрішній критик Гаррі миттєво присудив йому нагороду «За найгіршу акторську гру в історії часу».

 — Я просто хотів, щоб ти знав. Хотів сказати тобі якомога раніше, на випадок, якщо пізніше з одним із нас щось станеться, що мені справді, справді шкода. За все, що вже було, і все, що буде, — в очах старого чарівника зблиснули сльози.

 — І я дуже злий! Такий злий, що хочу прямо зараз піти, якщо вам більше ні́чого додати!

«Просто ЙДИ, доки він не спалив тебе!» — верескнули слизеринець, гафелпафець і ґрифіндорець.

 — Розумію. Тоді останнє. Гаррі, навіть не пробуй потикатися до забороненого коридору на четвертому поверсі. Тобі в жодному разі не вдасться пройти всі пастки, а я не хочу, щоб ти постраждав, намагаючись це зробити. Насправді, не думаю, що ти зможеш бодай відчинити перші двері, адже вони замкнені, а тобі невідоме закляття «Алогомора»…​

Гаррі крутнувся й дмухнув до виходу якомога швидше, дверна ручка повернулася без жодного опору. Він помчав униз спіральними сходами, хоч вони й крутилися, ледь не перечіпаючись через власні ноги. За мить він уже спустився, гаргуйль відступив, і Гаррі кулею вилетів зі сходів.

* * *

Гаррі Поттер.

Щось було негаразд із Гаррі Поттером.

Зрештою, четвер був у всіх, але ось це все, здавалося, коїлося лише з ним.

О 18:21 Гаррі Поттер, що кулею вилетів зі сходів й чимдуж пришвидшувався, налетів прямо на Мінерву Макґонеґел, коли та повертала з-за рогу дорогою до кабінету директора.

На щастя, ніхто не постраждав. Як пояснили були Гаррі трохи раніше того дня (коли він відмовився й близько підходити до мітли), бладжери для квідичу робили із суцільного заліза для того, щоб хоч якось зашкодити гравцям, адже зазвичай чарівники набагато легше витримували зіткнення, ніж маґли.

Гаррі й професорка Макґонеґел обидвоє опинилися на підлозі, а пергаменти з її рук — по всьому коридорі.

Запала жахлива, жахлива тиша.

 — Гаррі Поттере, — видихнула професорка Макґонеґел, що лежала на підлозі недалеко від Гаррі. Її голос перейшов майже на вереск: — Що ви робили в кабінеті директора?

 — Нічого! — пискнув Гаррі.

 — Ви розмовляли про професора захисту?

 — Ні! Дамблдор покликав мене до себе, дав мені цей великий камінь, сказав, що це камінь мого батька, і звелів усюди його носити!

Запала чергова жахлива тиша.

 — Зрозуміло, — вже трохи спокійніше промовила професорка Макґонеґел. Вона підвелася, обтрусилася й люто зиркнула на розметані пергаменти, що злетілися в охайний стосик і поквапом поверталися вздовж стіни коридору, ніби хотіли сховатися від її погляду. — Мої співчуття, містере Поттер. І вибачте, що сумнівалася у вас.

 — Професорко Макґонеґел, — його голос тремтів. Він відштовхнувся від підлоги, підвівся й поглянув на її надійне обличчя нормальної людини. — Професорко Макґонеґел…​

 — Так, містере Поттер?

 — Як гадаєте…​ мені варто носити повсюди камінь мого батька? — тихо запитав він.

 — Боюся, це між вами й директором, — вона зітхнула й завагалася. — Варто зазначити, що цілковито ігнорувати директора майже ніколи не буває мудро. Мені справді шкода, що перед вами така дилема, містере Поттер, і якщо я якось можу допомогти вам із рішенням, яке ви ухвалите…​

 — Ем…​ Насправді, мені щойно подумалося, що коли я знатиму як, то міг би трансфігурувати камінь на перстень і носити його на пальці. Якби ви могли навчити мене підтримувати таку трансфігурацію…​

 — Добре, що спершу ви спитали мене, — вона посуворішала. — Якби ви втратили контроль над трансфігурацією, зворотний процес відрізав би вам палець і, мабуть, розірвав руку навпіл. У вашому віці навіть перстень є завеликою ціллю для необмеженої в часі підтримки трансфігурації без серйозного виснаження вашої магії. Проте я можу замовити перстень з оправою для коштовного каменя — маленького коштовного каменя, що торкатиметься вашої шкіри. Тоді ви зможете почати тренуватися підтримувати безпечний обʼєкт, як-от зефір. Коли ви успішно підтримуватимете трансфігурацію протягом цілого місяця, навіть уві сні, я дозволю вам трансфігурувати, кгем, камінь вашого батька…​ — її голос затих. — Директор справді сказав…​

 — Так. Ем…​ гм…​

 — Це трохи дивно навіть для нього, — професорка Макґонеґел зітхнула, нагнулася й підняла стос пергаментів. — Мені шкода щодо цього, містере Поттер. Ще раз вибачте, що не довіряла вам. Проте тепер моя черга побачити директора.

 — О…​ Хай щастить, напевно. Е-е…​

 — Дякую, містере Поттер.

 — Ем…​

Професорка Макґонеґел підійшла до гаргуйля, нечутно вимовила пароль і ступила на спіральні сходи, що оберталися. Вона почала підійматися, гаргуйль почав повертатися на місце, і її вже майже не було видно…​

 — Професорко Макґонеґел, директор спалив курча!

 — Він що…​

Розділ 18. Ієрархії домінування

Будь-яку достатньо просунуту Дж. К. Ролінґ неможливо відрізнити від магії.

* * *

 — Звучить як щось, що я б зробив, чи не так?

* * *

Ранок пʼятниці, сніданок. Гаррі відкусив величезний шматок тоста й спробував нагадати своєму мозкові, що швидке вминання їжі аж ніяк не наблизить його до підземель. У будь-якому разі, є ще ціла година для навчання між сніданком і початком зіль і настоянок.

Але ж підземелля! У Гоґвортсі! Його уява вже замальовувала провалля, вузькі містки, канделябри зі смолоскипами й латки іскристого моху. Чи водяться там щури? А дракони?

 — Гаррі Поттере, — пролунав ледь чутний голос позаду.

Гаррі озирнувся через плече й побачив схвильованого Ерні Макмілана, одягнутого в охайну мантію з жовтою облямівкою.

 — Невіл вважає, що мені варто попередити тебе, — тихо мовив він. — Гадаю, він має рацію. Будь обережним на сьогоднішньому уроці настоянок. Старші гафелпафці розповіли, що професор Снейп може дуже паскудно ставитися до тих, хто йому не подобається, тобто до більшости людей, що не є слизеринцями. Якщо ти зухвало з ним розмовлятимеш…​ це може погано скінчитися для тебе, судячи з того, що я чув. Просто не висовуйся й доклади всіх зусиль, щоб він тебе не помітив.

Якийсь час Гаррі все це перетравлював, а потім здійняв брови. Він дуже хотів навчитися рухати лише однією бровою, як Спок, проте це йому ніяк не вдавалося.

 — Дякую. Можливо, ти врятував мене від страшної халепи.

Ерні кивнув і вернувся до гафелпафського стола, а Гаррі — до свого тоста, однак встиг відкусити лише кілька шматочків, як його знову хтось відволік:

 — Перепрошую.

Обернувшись, він побачив старшого й дещо стривоженого рейвенкловця.

Трохи пізніше Гаррі доїдав третю тарелю бекону. Він узяв собі за правило добряче снідати вранці — завжди можна було не налягати на обід, якщо не виникне потреби повертатися в часі. І ось позаду вкотре пролунало:

 — Гаррі?

 — Так, — втомлено відповів він, — я постараюся не привертати уваги професора Снейпа…​

 — О, та це безнадійно, — запевнив Фред.

 — Цілковито безнадійно, — підхопив Джордж.

 — Тому ми попросили ельфів-домовиків спекти тобі торт, — сказав Фред.

 — Ми поставимо туди стільки свічок, скільки ти втратиш очок Рейвенклову, — додав Джордж.

 — І влаштуємо на твою честь вечірку за ґрифіндорським столом під час обіду, — пообіцяв Фред.

 — Сподіваємося, це тебе підбадьорить, — завершив Джордж.

Гаррі проковтнув останній шматок бекону й обернувся:

 — Гаразд. Після професора Бінса я вже не збирався таке питати, чесно, проте якщо професор Снейп настільки жахливий, то чому його не звільнять?

 — Звільнять? — здивувався Фред.

 — Маєш на увазі, вкажуть на двері? — уточнив Джордж.

 — Так. Саме це роблять із поганими вчителями. Їх звільняють, відтак наймають натомість кращих. Я так розумію, профспілок чи контрактів із працівниками тут немає?

Фред із Джорджем спохмурніли — так могли б спохмурніти старійшини племені збирачів і мисливців, якби їм хтось намагався розтлумачити диференціальні рівняння.

 — Не знаю, — озвався Фред дещо згодом. — Я про це ніколи не думав.

 — Я теж, — підтакнув Джордж.

 — Ага, — кинув Гаррі, — частенько таке чую. До зустрічі за обідом, хлопці, і не ображайтеся, якщо на торті не буде жодної свічки.

Фред із Джорджем розсміялися, ніби почули дотепний жарт, вклонилися й пішли назад до ґрифіндорців. Гаррі ж повернувся до сніданку й ухопив кекс. Він уже наївся, проте щось йому підказувало, що цього ранку він витратить багато калорій.

Поїдаючи кекс, Гаррі згадував зустріч із найгіршим наразі вчителем — привидом, професором історії Бінсом. Якщо вірити всьому, що Герміона розповідала була про привидів, то навряд чи їх можна було вважати повністю свідомими. Привиди не могли похвалитися жодним відомим відкриттям чи витвором мистецтва, хай ким вони були за життя, ще й частенько забували, котре нині сторіччя. Герміона стверджувала, що привиди є чимось на кшталт випадкових портретів, випалених у довкіллі викидом психічної енергії під час раптової смерти чарівника.

Гаррі траплялися дурні викладачі протягом безплідних набігів на маґлівську освіту; його тато, звісно, куди ретельніше добирав репетиторів-випускників. Проте на історії він вперше побачив учителя, що буквально не мав інтелекту.

І це давалося взнаки. Гаррі здався був за пʼять хвилин і взявся читати підручник. А коли стало зрозуміло, що «професор Бінс» не заперечуватиме, ще й дістав із капшучка вушні затички.

Привиди могли обійтися без зарплатні? Вся річ у цім? Чи в Гоґвортсі навіть смерть не вважалася вагомою причиною для звільнення?

Наразі ж скидалося на те, що професор Снейп мав звичку ставитися цілковито жахливо до всіх, крім слизеринців, і нікому навіть не спало на думку розпрощатися з ним. А директор спалив був курча.

 — Перепрошую, — почувся схвильований голос позаду.

 — Присягаюся, — Гаррі не завдав собі клопоту, щоб обернутися, — це місце на вісім із половиною відсотків таке ж поганюче, як і Оксфорд у татових оповідях.

* * *

Гаррі тупотів камʼяними коридорами. Він був ображеним, роздратованим і розлюченим водночас.

 — Підземелля! — прошипів Гаррі. — Підземелля! Це не підземелля! Це підвал! Підвал!

Деякі рейвенкловки дивно на нього поглядали. Хлопці вже не зважали.

З огляду на все, поверх, що на ньому розміщувався клас настоянок, називався «підземеллям» лише тому, що був під землею та трохи прохолоднішим за решту замку.

У Гоґвортсі! У Гоґвортсі! Гаррі чекав усе своє життя, та мусив чекати ще й досі. Якщо десь на поверхні Землі й існувало місце з пристойними підземеллями, то це мав бути Гоґвортс! Невже йому доведеться будувати власний замок, щоб побачити одну невеличку безодню?

Невдовзі вони дісталися власне класу настоянок, і Гаррі значно підбадьорився. На полицях, що покривали кожен сантиметр стін між шафами, містилися величезні банки з дивними законсервованими в рідині створіннями. Він уже прочитав був достатньо, щоб розпізнати деяких із них. Наприклад, забрисканську фонтему. А півметровий павук хоч і скидався на акромантула, та все ж ним не був — замалий. Гаррі спробував уточнити в Герміони, однак та не виявляла жодного бажання дивитися в будь-якому напрямку, у якому він вказував.

Гаррі роздивлявся величезну кулю пороху з очима й ногами, аж раптом убивця ковзнув до кімнати — саме така думка сяйнула йому найперше, коли він побачив професора Северуса Снейпа. Якась невловима смертоносність була в тому, як цей чоловік рухався між шкільними партами. Мантію він мав занедбану, а волосся — масне й брудне. Щось у ньому нагадувало Луціуса, хоча схожости між ними не було жодної. Складалося враження, що Луціус убʼє з бездоганною елегантністю, а цей просто убʼє.

 — Сідайте, — звелів професор Северус Снейп. — Хутко.

Гаррі й декілька інших дітей, що стояли й розмовляли, кинулися займати місця. Він планував був сісти поруч із Герміоною, проте якось опинився за найближчим до Джастіна Фінч-Флечлі столом (це було здвоєне заняття Рейвенклову й Гафелпафу), тобто на два столи лівіше від Герміони.

Северус сів за вчительський стіл і без жодного переходу чи вступу сказав:

 — Анна Ебот.

 — Тут, — відгукнулася Анна дещо тремким голосом.

 — Сьюзен Боунз.

 — Присутня.

Ніхто не наважувався порушити цю процедуру жодним зайвим словом, доки:

 — А-а. Гаррі Поттер. Наша нова…​ знаменитість.

 — Знаменитість присутня, сер.

Половина класу здригнулася. На обличчях деяких розумніших учнів раптом проявилося бажання втекти за двері, доки кімната ще на місці. Северус очікувально посміхнувся й назвав наступне в списку імʼя.

Гаррі подумки зітхнув. Все відбулося надто швидко, щоб він устиг щось вдіяти. І нехай. Хтозна чому, але очевидно, що цей чоловік уже його не вподобав. І якщо вже задуматися, хай професор настоянок нападе ліпше на нього, ніж, скажімо, на Невіла чи Герміону. Гаррі був куди спроможнішим захистити себе. Напевно, все це на краще.

Покінчивши з повною перевіркою присутности, Северус обвів поглядом клас. Його порожні очі нагадували нічне небо без зірок.

 — Ви прийшли сюди, — він говорив так тихо, що учням за задніми столами довелося нашорошити вуха, — навчитися тонкої науки й точного мистецтва виготовлення магічного зілля. Оскільки ми тут не будемо махати, як ду́рні, паличками, чимало з вас не повірить, що це справжня магія. Я й не сподіваюся, що ви справді збагнете всю красу повільного кипіння казана, коли навколо клубочиться пара, всю невловиму силу рідини, що розтікається людськими судинами, — голос лився ніжно й зловісно, — одурманюючи розум і заворожуючи почуття…​ — це ставало дедалі моторошнішим. — Я можу навчити вас зберігати у пляшках славу, готувати популярність, навіть закорковувати смерть — якщо, звісно, ви не збіговисько телепнів, яких мені переважно доводиться вчити.

Северус якось помітив Гаррін скептицизм — принаймні раптом перевів погляд туди, де той сидів.

 — Поттере! — гаркнув професор. — Що я отримаю, додавши змелений корінь асфоделя до полинової настоянки?

 — Хіба це було в «Магічних зіллях та настоянках»? — закліпав Гаррі. — Я щойно дочитав, не пригадую там нічого з полином…​

Герміона здійняла руку. Гаррі осудливо на неї глянув, через що вона підняла руку ще вище.

 — Так-так…​ — шовковисто протягнув Северус. — Слава, як бачиш, — це ще не все.

 — Та ну? Але ж ви щойно пообіцяли, що навчите нас зберігати славу в пляшках. Скажіть, як саме це працює? Варто лише випити — і все, ти знаменитість?

Три чверті класу здригнулися. Герміона повільно опустила руку. Нічого дивного. Нехай вона й була його суперницею, та навряд чи хотіла грати на руку професорові, коли стало очевидно, що той свідомо намагається принизити Гаррі.

Гаррі з усіх сил намагався тримати себе в руках, хоч спершу й захотілося відповісти «Абракадаброю».

 — Спробуймо ще раз, — сказав Северус. — Поттере, де б ти шукав, якби я звелів тобі шукати безоар?

 — Цього теж немає в підручнику, проте в одній маґлівській книжці я читав, що безоаровий камінь — це маса скамʼянілого волосся, що його можна знайти в людському шлунку, і люди колись вірили, що він зцілює від усіх отрут…​

 — Неправильно. Безоар можна знайти в цапиному шлунку, він не складається з волосся й зцілить від більшости отрут, однак не від усіх.

 — Я не стверджував, що зцілить. Я переповідав прочитане в одній маґлівській книжці…​

 — Нікого не цікавлять твої жалюгідні маґлівські книжки. Остання спроба. Яка різниця, Поттере, між аконітом і тоєю?

Це стало останньою краплею.

 — А знаєте, — крижаним тоном мовив Гаррі, — одна з моїх цікавезних маґлівських книжок описує, як учасникам деякого дослідження вдавалося справляти враження великих розумників, ставлячи питання про випадкові факти, відомі лише їм. Як виявилося, глядачі звертали увагу лише на те, що одні люди знали відповіді, а інші — ні, але не помічали, що правильно відповідали самі лише автори цих питань. Вони не помічали несправедливости гри. Отже, професоре, чи можете ви назвати кількість електронів на зовнішній оболонці атома вуглецю?

 — Чотири, — усмішка Северуса поширшала. — Втім, це нікому не потрібний і не вартий записування факт. Тож знай, Поттере: асфодель, або жовтий нарцис, і полин утворюють одне з найсильніших снодійних зіллів, що називається смертельним ковтком. Аконіт і тоя — це дві назви однієї рослини, відомої ще під назвою борець, що ти знав би, якби прочитав «Тисячу магічних трав і грибів». Гадав, що немає потреби розгортати книжку перед тим, як прийти, га, Поттере? Решта має записати це, щоб не бути такими невігласами, як він, — Северус зробив павзу. Видавалося, він був доволі задоволеним собою. — І це буде…​ пʼять очок? Ні, хай навіть десять очок із Рейвенклову за нахабство.

Декілька учнів, серед них і Герміона, скрикнуло.

 — Професоре Северусе Снейпе, — дошкульно звернувся Гаррі. — Я не знаю, що я такого зробив, щоб заслужити на вашу ворожість. Якщо ви маєте зі мною якісь проблеми, невідомі мені, то пропоную…​

 — Замовкни, Поттере. Ще десять очок із Рейвенклову. Всі інші — розгорніть підручники на третій сторінці.

Гаррі відчув, як йому легенько защипало в горлі, очі ж лишалися сухими. Якщо плач не належав до ефективних стратегій знищення цього професора настоянок, то плакати не було сенсу. Гаррі повільно сів дуже прямо. Усю його кров ніби викачали й замінили на рідкий азот. Він знав, що намагався був стримуватися, проте вже не міг згадати чому.

 — Гаррі, — розпачливо зашепотіла Герміона через два столи, — припини, будь ласка, все гаразд, це не враховується…​

 — Ляси точимо в класі, Ґрейнджер? Три…​

 — Отже, — залунав голос, холодніший від нуля за Кельвіном. — Як тут подати формальну скаргу на професора, що зловживає своїм становищем? Треба поговорити із заступницею директора, написати листа до ради опікунів…​ Якщо ваша ласка, чи не могли б ви пояснити цю процедуру?

Весь клас цілковито завмер.

 — Місяць відпрацювань, Поттере, — Северус заусміхався ще ширше.

 — Я відмовляюся визнавати ваш авторитет як учителя й не виконуватиму ніяких ваших відпрацювань.

Люди припинили дихати. Усмішка здиміла з Северусового обличчя.

 — Тоді тебе…​ — він раптом замовк.

 — «Виключать», ви хотіли сказати? — Гаррі похмуро посміхнувся. — Однак потім засумнівалися, чи зможете втілити цю погрозу в життя, або злякалися наслідків. Я, з другого боку, ані сумніваюся в можливості, ані боюся перспективи знайти школу з адекватнішими вчителями. Можливо, найму приватних репетиторів, як я вже звик, і навчатимуся з моєю повною швидкістю. Грошей у моєму сховищі вдосталь — щось там із винагородами за перемогу над Темним Лордом. Проте в Гоґвортсі є вчителі, що мені доволі подобаються, отже, гадаю, легше буде вигадати натомість якийсь спосіб позбутися вас.

 — Позбутися мене? — тепер уже Северус скривив губи в похмурій гримасі. — Яка кумедна вигадка. І як же ти цього добʼєшся, Поттере?

 — Я так розумію, на вас уже існує чимало скарг від учнів і їхніх батьків, — здогад, але вірогідний, — а тому постає питання: чому ви досі тут. Невже тут настільки сутужно з грішми, що Гоґвортс не має змоги найняти справжнього професора настоянок? Якщо це так, я міг би підкинути копієчку. Певен, що вдасться знайти компетентнішого вчителя, якщо запропонувати вдвічі більшу за вашу зарплатню.

Два крижані стовпи випромінювали зимовий холод по всій кімнаті.

 — Ти зʼясуєш, — лагідно мовив Северус, — що раду опікунів аніскілечки не зацікавить твоя пропозиція.

 — Луціус…​ Ось чому ви досі тут. Напевно, варто з ним побалакати. Наскільки мені відомо, він жадає зустрічі зі мною. Цікаво, чи маю я щось, що він хоче?..

Герміона розпачливо хитала головою. Гаррі помітив це краєм ока, проте всю увагу зосередив на своєму противникові.

 — Ти страшенно нетямуще хлопча, — на обличчі Северуса не лишилося й сліду веселощів. — У тебе не знайдеться нічого, що Луціус цінував би вище за мою дружбу. А якщо й так, я маю інших союзників, — його голос посуворішав. — Мені дедалі важче повірити, що тебе не відсортували до Слизерину. Як тобі вдалося уникнути мого гуртожитку? А, звісно, бо Сортувальний Капелюх заявив був, що він пожартував. Уперше за всю відому історію. Про що ти насправді балакав із Сортувальним Капелюхом, Поттере? Ти мав щось, що він хотів?

Гаррі втупився в холодні Северусові зіниці, як у памʼяті виринула засторога Сортувального Капелюха: не дивитися нікому в очі, думаючи про…​ Він опустив погляд на вчительський стіл.

 — З якою дивовижною впертістю ти уникаєш мого погляду, Поттере!

Гаррі ошелешило раптове усвідомлення:

 — То це про вас попереджав Сортувальний Капелюх!

 — Що? — у голосі Северуса звучало щире здивування, хоча, звісно, Гаррі не бачив його обличчя.

Гаррі підвівся з-за стола. Звідкілясь, куди він не дивився, злісно пролунало:

 — Сядь, Поттере.

Гаррі проігнорував це й огледів кімнату.

 — Я не збираюся дозволяти одному непрофесійному вчителеві псувати моє життя в Гоґвортсі, — надзвичайно спокійно виголосив він. — Я маю намір покинути цей клас і або найняти репетитора, що навчатиме мене зіллів і настоянок, доки я тут, або, якщо виявиться, що рада й справді така твердолоба, опаную цей предмет влітку. Якщо хтось тут вирішить, що не бажає зносити приниження від цього чоловіка, мої заняття будуть відкритими для вас.

 — Сядь, Поттере!

Гаррі швидко перетнув клас і схопився за дверну ручку, однак та не піддалася. Він повільно обернувся, глянув на мить на недобру посмішку Северуса й нагадався, що треба відвернутися.

 — Відчиніть двері.

 — Ні.

 — Ви змушуєте мене почуватися в небезпеці, — цей крижаний голос зовсім не походив на Гаррін, — а це помилка.

 — І що ж ти, хлопчисько, — засміявся Северус, — збираєшся з цим робити?

Шість широких кроків від дверей — і Гаррі став поблизу заднього ряду столів. Він випростався й підняв праву руку одним жахливим рухом, наготувавшись клацати пальцями. Невіл заволав і пірнув під стіл. Інші діти інстинктивно відсахнулися чи затулилися руками.

 — Гаррі, не треба! — вереснула Герміона. — Хай що ти задумав, не роби цього!

 — Ви що всі, показилися? — гримнув Северус.

Гаррі повільно опустив руку й дещо тихіше пояснив:

 — Я не збирався шкодити йому, Герміоно. Я просто хотів підірвати двері.

Втім, йому саме пригадалася заборона трансфігурувати на речі, що мають згоріти, тож повернутися в часі й попросити Фреда з Джорджем трансфігурувати щось на точно виміряну кількість вибухівки більше не здавалося вдалою ідеєю.

 — Сіленціо, — розлягся Северусів голос.

«Що?» — спробував сказати Гаррі, але з нього не вирвалося ані звуку.

 — Це вже сміховинно. Гадаю, тобі дозволили знайти на свою голову вдосталь проблем на сьогодні, Поттере. Ти найбільш неслухняний і капосний учень за моєї памʼяті. Не пригадую, скільки зараз очок має Рейвенклов, та впевнений, що зможу забрати їх усіх. Десять очок із Рейвенклову. Десять очок із Рейвенклову. Десять очок із Рейвенклову! Пʼятдесят очок із Рейвенклову! Тепер сядь і дивися, як решта класу навчається!

Гаррі засунув руку до капшучка й спробував прикликати маркер, проте, звісно, не зміг. На мить це його зупинило, та потім він додумався вивести М-А-Р-К-Е-Р рухами пальця, і це спрацювало. Б-Л-О-К-Н-О-Т — і ось він має блокнот. Гаррі хутко підійшов до вільного стола (не того, за яким сидів раніше) і написав коротке повідомлення. Він відірвав аркуш, поклав маркер і блокнот до кишені мантії, щоб тримати їх напохваті, і підняв своє повідомлення, показуючи його не Снейпові, а решті класу.

Я ЙДУ

КОМУСЬ ЩЕ

ТРЕБА ЗВІДСИ ВИБРАТИСЯ?

 — Ти божевільний, Поттере, — зневажливо процідив Северус.

Крім цього, ніхто не вимовив і слова. Гаррі іронічно вклонився вчительському столові, пройшовся вздовж стіни, швидко відчинив шафу, заліз у неї та хряснув за собою дверцятами. Роздалося приглушене клацання пальцями, і запала тиша.

Учні здивовано й налякано перезиралися. Обличчя майстра-зіллєвара спотворила лють. Він гігантськими кроками підійшов до шафи й відчинив її.

Там нікого не було.

* * *

Годиною раніше Гаррі прислу́хався зсередини зачиненої шафи. Ззовні не долинало жодного звуку, проте ризикувати не варто було. Він прикликав пальцями П-Л-А-Щ і, ставши невидимим, обережно й повільно прочинив шафу й визирнув назовні. Видавалося, що клас стояв порожнім, а вхідні двері — незамкненими.

Уже коли Гаррі покинув небезпечну територію й опинився під покровом невидимости у звичайному коридорі, частина його гніву почала розсіюватися. Він усвідомив, що він щойно накоїв.

Що він щойно накоїв.

Гарріне невидиме обличчя застигло від всеохопного жаху. Він тепер ворогував зі вчителем на втричі вищому рівні, ніж усі його попередні сутички. Він погрожував піти з Гоґвортсу, і, можливо, йому доведеться це зробити. Він втратив усі очки Рейвенклову й використав часоворот…​

Його уява зображала, як батьки кричать на нього через виключення, як професорка Макґонеґел розчарована ним, і все це було надто боляче. Він не міг витримати цього, він не міг вигадати, як врятуватися…​

Гаррі дозволив собі припустити: якщо вже він вскочив у цю халепу через гнів, то, можливо, розгнівавшись, можна буде знайти й вихід; усе якось чіткішало, коли він злився. А думку, що спокійний він просто не переживе зустрічі з цим майбутнім, просто прогнав і взявся пригадувати пекуче приниження…​

«Так-так…​ Слава, як бачиш, — це ще не все».

«Десять очок із Рейвенклову за нахабство».

Заспокійливий холод розлився його венами, ніби хвиля відбилася й повернулася від якогось хвилерізу, і Гаррі видихнув.

Гаразд. Знову нормальний.

А взагалі, незлий він трохи його розчаровував тим, що так розклеївся й хотів лише викрутитися з халепи. Професор Северус Снейп був загальною проблемою. Звичайний Гаррі забув про це й думав лише про свою безпеку. А на решту жертв начхати? Питання не в тому, як захистити себе, а в тому, як знищити цього професора настоянок.

«І це моя темна сторона, га? Трохи упереджений термін. Моя світла сторона видається більш егоїстичною й лякливою, не кажучи вже про спантеличеність і паніку».

Тепер, коли він мислив чітко, не менш очевидними були його дальші кроки. Гаррі вже мав додаткову годину, щоб підготуватися, і міг дістати ще пʼять, якщо буде потрібно…​

* * *

Мінерва Макґонеґел чекала в кабінеті директора.

За столом на своєму мʼякому троні височів Дамблдор, одягнутий в офіційну чотиришарову лавандову мантію. З одного боку від нього на стільці сиділа Міневра, а з другого — Северус. Навпроти стояв порожній деревʼяний ослінчик. Вони чекали на Гаррі Поттера.

«Гаррі, — розпачливо думала Мінерва, — ти ж обіцяв не кусати вчителів!».

Перед її очима дуже чітко постало зле Гарріне обличчя та його сердита відповідь: «Я казав, що не кусатиму нікого, хто не кусатиметься першим!».

У двері постукали.

 — Заходьте! — відгукнувся Дамблдор.

Двері розчахнулися, і зайшов Гаррі Поттер. Мінерва ледве стримала зойк: він був спокійним, зібраним і цілковито себе контролював.

 — Доброго ран…​ — Гаррі несподівано замовк і роззявив рота.

Мінерва простежила за його поглядом і побачила, що він витріщився на Фоукса, який сидів на своїй золотій жердині. Фенікс змахнув яскравими багряно-золотими крилами — наче полумʼя замерехтіло — і схилив голову, злегка кивнувши хлопчикові.

Гаррі витріщився на директора, а той підморгнув у відповідь. Мінерві здалося, що вона чогось не знає.

Раптом його обличчя затьмарилося, а спокій похитнувся. Вона спостерегла в хлопчикових очах страх, потім злість, відтак Гаррі знову опанував себе.

Спина Міневри взялася си́ротами. Щось тут не так.

 — Будь ласка, сідай, — Дамблдор знову прибрав серйозного вигляду.

Гаррі сів.

 — Отже, Гаррі, — почав Дамблдор, — я вислухав доповідь про сьогоднішній день від професора Снейпа. Хотілося б також почути твою версію подій, якщо твоя ласка.

 — Усе доволі просто, — похмуро відповів Гаррі, окинувши Северуса несхвальним поглядом. — Він намагався збиткуватися з мене так само, як збиткувався з кожного учня цієї школи, крім слизеринців, відколи Луціус підсунув його вам. Що стосується подробиць, то я прошу про особисту розмову з вами. Зрештою, учень, що повідомляє про професора-кривдника, навряд чи може говорити відверто в присутності цього професора.

Цього разу Мінерва не стрималася й голосно охнула, а Северус просто розсміявся.

 — Містере Поттер, — директор посуворішав, — негоже намовляти таке на гоґвортських професорів. Боюся, що ви дієте на страшенно помилкових підставах. Професор Северус Снейп має мою повну довіру й служить Гоґвортсові за моїм велінням, а не Луціуса Мелфоя.

Ненадовго запала тиша. Коли хлопчик знову заговорив, у його голосі чувся лід:

 — Я щось пропустив?

 — Чимало, містере Поттер. Для початку ви маєте зрозуміти, що метою цієї зустрічі є обговорення вашої поведінки під час ранкового інциденту.

 — Цей чоловік тероризує вашу школу роками. Я розмовляв з учнями й назбирав історій, щоб точно вистачило на газетну кампанію з гуртування батьків проти нього. Дехто з молодших дітей плакав, розповідаючи. Я сам ледь не розплакався, коли слухав це все! Ви дозволили цьому кривдникові уникнути покарання? Ви вчинили так із вашими учнями? Чому?

Мінерва проковтнула клубок, що підступив їй до горла. Вона…​ думала про це, подеколи, проте якось ніколи повністю…​

 — Містере Поттер, — голос директора звучав незворушно, — ця зустріч не про професора Снейпа. Вона про вас і про вашу зневагу до шкільної дисципліни. Професор Снейп запропонував, і я погодився, що три повні місяці відпрацювань буде прийнятною…​

 — Відхилено, — крижаним тоном обірвав його Гаррі.

Мінерві відібрало мову.

 — Це не прохання, містере Поттер, — директор зосередив усю міць свого погляду на хлопцеві. — Це ваше покара…​

 — Ви поясните, чому дозволяєте цьому чоловікові кривдити дітей, що їх довірили під вашу опіку, а якщо ваші причини виявляться недостатніми, я почну газетну кампанію проти вас.

Мінерва похитнулася від сили цього удару, від такого грубого й неприхованого lese majeste. Навіть Северус видавався шокованим.

 — Це, Гаррі, було б украй нерозумно, — повільно сказав Дамблдор. — Я головна фігура, що протистоїть Луціусові в цій грі. Вчинивши так, ти сильно зміцниш його позицію, а я не думаю, що ти з ним на одній стороні.

Хлопчик довго мовчав.

 — Ця розмова стає особистою, — зрештою озвався він і змахнув рукою в напрямку Северуса, — відішліть його геть.

 — Гаррі, — Дамблдор похитав головою, — хіба я не говорив тобі, що Северус Снейп має мою повну довіру?

Хлопчик не приховував свого шоку:

 — Його поведінка робить вас вразливим! Я не єдиний, хто може почати газетну кампанію проти вас! Це божевілля! Чому ви це робите?

 — Вибач, — директор зітхнув. — Це повʼязано з речами, що їх ти наразі не готовий почути.

Гаррі витріщився на Дамблдора. Потім подивився на Северуса. І знову на Дамблдора.

 — Це божевілля, — повільно промовив він. — Ви не стримуєте його, бо гадаєте, що він є частиною закономірности. Що Гоґвортсові, щоб називатися справжньою магічною школою, потрібен злий майстер-зіллєвар, як і привид, що викладає історію.

 — Звучить як щось, що я б зробив, чи не так? — усміхнувся Дамблдор.

 — Неприйнятно, — категорично виголосив Гаррі. Його погляд став холодним і темним. — Я не терпітиму знущань чи кривд. Я розглянув багато можливих варіантів владнати цю проблему, проте вихід дуже простий. Піде або цей чоловік, або я.

Мінерва знову охнула. Щось дивне промайнуло в Северусових очах.

 — Виключення, містере Поттер, — це погроза, яку в крайньому разі застосовують проти учня, — Дамблдорів погляд теж похолоднішав. — Дітям не заведено лякати нею директора. Це найкраща магічна школа в усьому світі, і освіта тут — це нагода, що випадає не кожному. Вам здається, що Гоґвортс не проіснує без вас?

Гаррі сидів, гірко посміхаючись. Зненацька Мінерву охопив жах. Звісно, він же не стане…​

 — Ви забуваєте, що ви не єдиний, хто бачить закономірності. Ця розмова стає особистою. Відішліть його…​ — Гаррі знову махнув рукою в бік Северуса, проте завмер, не завершивши ані речення, ані жесту.

Мінерва вловила на його обличчі мить, коли він згадав. Зрештою, це ж від неї він дізнався був.

 — Містере Поттер, повторюю: я цілковито впевнений у Северусі Снейпі.

 — Ви розповіли йому, — прошепотів хлопчик. — Ви повний йолоп.

 — Розповів йому що? — Дамблдор залишив образу без уваги.

 — Що Темний Лорд досі живий.

 — Що, заради Мерліна, ти верзеш, Поттере? — здивовано й розлючено вигукнув Северус.

Гаррі похмуро скривився й мигцем зиркнув на нього:

 — О, то ми все ж таки зі Слизерину. Бо я вже почав сумніватися.

Запала тиша.

 — Гаррі, — нарешті лагідно мовив Дамблдор, — то про що ти?

 — Вибач, Албусе, — прошелестіла Мінерва.

Северус і Дамблдор обернулися до неї.

 — Професорка Макґонеґел нічого мені не говорила, — хутко й не так спокійно, як раніше, пояснив Гаррі. — Я сам здогадався. Я ж казав: ви не єдиний, хто бачить закономірності. Я здогадався, а вона приховала свою реакцію так само, як Северус, проте не зовсім ідеально: я збагнув, що це було нещиро.

 — І я сказала йому, — голос Мінерви трохи тремтів, — що ти, я і Северус — єдині, хто знає.

 — Це була поступка: я погрожував, що почну розпитувати абикого, — з Гаррі вирвався смішок. — Взагалі, треба було підійти до когось із вас наодинці й притворитися, що мені про все відомо; ану ж вдалося б щось вивідати. Це, напевно, не спрацювало б, але спробувати варто було, — він знову посміхнувся. — Погроза досі діє, і я очікую, що одного дня мене сповна проінформують.

Северус обдарував її повним зневаги поглядом, що його Мінерва зустріла з піднятим підборіддям. Вона знала, що заслужила на це.

Директор сперся на спинку свого мʼякого трону. Востаннє Мінерва бачила такий холод у Дамблдорових очах того дня, коли помер його брат.

 — І ти погрожуєш кинути нас наодинці з Волдемортом, якщо ми не виконаємо твоїх забаганок?

 — Змушений повідомити, — Гаррі різав словами, мов бритвою, — що ви не центр всесвіту. Я погрожую не чаклунській Британії. Я погрожую вам. Я не покірний маленький Фродо. Це мій похід, і якщо ви хочете долучитися, то грайте за моїми правилами.

 — Я починаю сумніватися, чи здатні ви бути героєм, містере Поттер, — Дамблдорове обличчя досі випромінювало холод.

 — Я починаю сумніватися, чи здатні ви бути моїм Ґандальфом, містере Дамблдор, — пролунала не менш крижана відповідь. — Боромир був принаймні щирою помилкою. Як цей назґул приблудився до мого Братерства?

Мінерва цілковито втратила нить дискусії. Вона глянула на Северуса: чи розуміє він, у чому тут річ. Той усміхався, відвернувшись так, щоб Гаррі не міг цього побачити.

 — Гадаю, — повільно мовив Дамблдор, — що з вашого погляду це цілком розумне питання. Отже, містере Поттер, якщо професор Снейп віднині облишить вас у спокої, то ми не повернемося більше до цієї розмови? Чи ви зʼявлятиметеся тут щотижня з новими вимогами?

 — Облишить мене в спокої? — Гаррін голос переповнювала лють. — Я не єдина жертва, і вже точно не найвразливіша! Чи ви забули, наскільки діти беззахисні? Як вони страждають? Віднині Северус ставитиметься до кожного гоґвортського учня з належною та професійною чемністю, інакше ви знайдете собі або іншого майстра-зіллєвара, або іншого героя!

Дамблдор аж зайшовся сміхом. Теплим, щирим сміхом, ніби Гаррі щойно кумедно перед ним станцював. Мінерва не наважувалася поворухнутися. Вона кинула оком на Северуса: той також сидів нерухомо.

 — Ви неправильно мене зрозуміли, директоре, — Гаррі ще більше посуворішав, — якщо вважаєте, що це був жарт. Це не прохання. Це ваше покарання.

 — Містере Поттер…​ — почала було Мінерва, тільки от розгубилася, що ще сказати. Вона просто не могла змовчати.

Гаррі жестом велів їй не втручатися й вернувся до розмови з Дамблдором.

 — І якщо ви сприйняли мої слова за зневагу, — він дещо збавив суворість у своєму тоні, — то від вас вони звучали не менш зневажливо. Так не спілкуються з тими, кого вважають справжньою людиною, а не підлеглою дитиною. І я ставитимуся до вас так само чемно, як ви до мене…​

 — Ох, направду, ще й яку правду, це моє покарання, якщо воно взагалі існує! Ну звісно! Ти шантажуєш мене, щоб врятувати своїх товаришів, а не себе! Не уявляю, чому я вважав інакше! — Дамблдор засміявся ще дужче й тричі стукнув кулаком по столу.

У Гарріних очах промайнула непевність. Він глянув у її бік і вперше звернувся до неї напряму.

 — Перепрошую, — він завагався. — Йому треба випити ліків абощо?

 — Ем…​ — Мінерва й гадки не мала, що тут відповісти.

 — Ну, — Дамблдор витер сльози з очей. — Пробач. Вибач, що перебив. Прошу, шантажуй далі.

Гаррі розкрив рота, відтак знову закрив. Тепер він здавався трохи непевним.

 — Ем…​ Ще він має припинити читати думки учнів.

 — Мінерво, — озвався Северус смертельним тоном, — ти…​

 — Мене попередив Сортувальний Капелюх, — втрутився Гаррі.

 — Що?

 — Не можу про це говорити. Хай там як, це все. Я все сказав.

Тиша.

 — Що тепер? — запитала Мінерва, коли стало зрозуміло, що ніхто більше не збирається говорити.

 — Що тепер? — повторив Дамблдор. — Тепер, звісно, герой перемагає.

 — Що? — скрикнули Северус, Мінерва й Гаррі.

 — Безперечно, він загнав нас у безвихідь, — Дамблдор щасливо усміхався. — Проте Гоґвортсові потрібен злий майстер-зіллєвар, інакше що це за магічна школа, чи не так? Як тобі таке: професор Снейп жахливо ставитиметься лише до учнів пʼятого класу й старших?

 — Що? — перепитали вони втрьох.

 — Якщо тебе непокоять саме найвразливіші жертви. Можливо, ти маєш рацію, Гаррі. Можливо, з плином десятиліть я й справді забув, як це — бути дитиною. Знайдімо компроміс. Северус і надалі нечесно роздаватиме очки слизеринцям, навʼязуватиме своєму гуртожиткові погану дисципліну й наганятиме жаху на неслизеринців-пʼятикласників і старших. Для інших він залишиться страхітливим, проте не знущатиметься з них. Він пообіцяє читати думки, лише якщо цього потребуватиме безпека учня. Гоґвортс матиме свого злого майстра-зіллєвара, а найвразливіші жертви, з твоїх слів, будуть у безпеці.

Ще ніколи в житті Мінерва Макґонеґел не була такою враженою. Вона непевно поглянула на Северуса. Його обличчя нічого не виражало, ніби він ще не вирішив, які емоції показувати.

 — Гадаю, це прийнятно, — дещо дивним голосом погодився Гаррі.

 — Ви ж несерйозно, — голос Северуса був не менш нейтральним, ніж лице.

 — Я надзвичайно це підтримую, — повільно промовила Мінерва. Вона так це підтримувала, що її серце аж калатало під мантією. — Тільки як ми пояснимо це учням? Нехай їх і не дивувало нічого, доки Северус ставився…​ жахливо до всіх, проте…​

 — Гаррі може сказати іншим, що він відкрив його страшну таємницю й вдався до невеличкого шантажу, — запропонував Дамблдор. — Зрештою, це правда. Він зʼясував, що Северус читає думки, і, безперечно, шантажував нас.

 — Це божевілля! — вибухнув Северус.

 — Ва-ха-ха! — пророкотів Дамблдор.

 — Ем…​ — невпевнено протягнув Гаррі. — А якщо хтось спитає, чому кинули пʼятий і вищі класи? Я зрозумію, якщо їм це не сподобається, і ця частина була не зовсім моєю ідеєю…​

 — Відповіси, що ідея з компромісом належала не тобі й це все, чого ти добився. І відмовляйся розповідати більше. Це також правда. Це мистецтво, ти швидко опануєш його з практикою.

Гаррі повільно кивнув:

 — А очки, що їх він зняв із Рейвенклову?

 — Їх не можна повертати.

Це була Мінерва. Гаррі поглянув на неї.

 — Мені прикро, містере Поттер, — їй справді було прикро, однак це потрібно було зробити. — Мусять існувати якісь наслідки вашого непослуху, інакше ця школа розвалиться на друзки.

 — Прийнятно, — сухо кинув Гаррі, знизавши плечима. — Проте надалі Северус не шкодитиме моїм звʼязкам у гуртожитку зняттям очок. А також не марнуватиме мого цінного часу на відпрацювання. Якщо йому здасться, що моя поведінка потребує корекції, нехай ділиться своїм занепокоєнням із професоркою Макґонеґел.

 — Гаррі, ти підкорятимешся шкільним правилам? — запитала вона. — Чи ти хочеш піднестися над законом, як Северус раніше?

Гаррі подивився на неї. Щось тепле промайнуло в його погляді — ненадовго, доки він це щось не приборкав.

 — Я й надалі буду звичайним учнем для всіх вчителів, хто не божевільний чи злий, за умови, що вони не перебуватимуть під тиском від інших із цієї групи, — Гаррі мигцем зиркнув на Северуса, потім повернувся до Дамблдора. — Дайте Мінерві спокій, і я буду звичайним школярем, доки вона тут. Ніяких особливих привілеїв чи недоторканности.

 — Чудово, — щиро виголосив Дамблдор. — Слова справжнього героя.

 — Також містер Поттер має публічно перепросити за свої сьогоднішні дії, — додала вона.

Гаррі поглянув на неї. Цього разу скептично.

 — Ваші витівки заподіяли страшенної шкоди шкільній дисципліні, містере Поттер, — пояснила Мінерва. — Її потрібно відновити.

 — Гадаю, професорко Макґонеґел, ви значно переоцінюєте важливість цієї так званої шкільної дисципліни, особливо на тлі того, що історію тут міг би викладати живий учитель, а учнів ніхто б не катував. Збереження поточної ієрархії та дотримання правил завжди здається куди розумнішим, моральнішим і важливішим, коли ти нагорі й стежиш за правилами, ніж коли ти внизу. Можу процитувати дослідження цього ефекту, якщо треба. Я міг би розповідати декілька годин, проте облишмо це.

 — Містере Поттер, — Мінерва похитала головою, — ви недооцінюєте важливість дисципліни, адже самі її не потребуєте…​

Вона затнулася. Вийшло якось не так. Северус, Дамблдор і навіть Гаррі дивно на неї дивилися.

 — Для навчання, маю на увазі. Не кожна дитина навчається за відсутности авторитету. І це інші учні постраждають, містере Поттер, якщо побачать ваш приклад і почнуть робити те саме.

 — Правда понад усе, — Гаррі скривив губи. — Правда в тому, що я не мав злитися, не мав переривати заняття, не мав робити того, що зробив, і я показав усім поганий приклад. Також правдою є те, що Северус Снейп поводився неналежно званню професора Гоґвортсу й що відтепер він більше думатиме про скривджені почуття четверокласників і молодших. Ми обидва можемо встати й сказати правду. Це мене влаштує.

 — Помрій, Поттере! — гаркнув Северус.

 — Зрештою, — Гаррі гірко посміхнувся, — якщо учні побачать, що правила для всіх…​ і для професорів теж, а не лише для бідолашних і безпорадних дітей, що їм система завдає самих лише страждань…​ позитивні ефекти для шкільної дисципліни будуть приголомшливими.

Після недовгої павзи Дамблдор пирхнув:

 — Мінерва вважає, що ти не маєш права мати стільки правоти.

Погляд Гаррі смикнувся геть від Дамблдора до підлоги:

 — Ви читаєте її думки?

 — Здоровий ґлузд часто плутають із виманологією, — відповів той. — Я обговорю це із Северусом, і в разі його відмови вибачень від тебе не вимагатимуть. А тепер я проголошую цю справу завершеною, принаймні до обіду, — він спинився на хвильку. — Втім, боюся, Гаррі, що Мінерва має до тебе ще одне питання, і не внаслідок тиску з мого боку. Мінерво, прошу…​

Вона підвелася зі стільця, ледь не впавши. У її крові вирувало забагато адреналіну, а серце билося зашвидко.

 — Фоуксе, проведи її, будь ласка, — попрохав директор.

 — Мені не…​ — почала Мінерва.

Дамблдор зиркнув на неї, і вона замовкла.

Фенікс охайним язиком полумʼя пролетів через кімнату й приземлився на її плечі́. Вона відчула, як крізь мантію тепло розлилося по всьому тілі.

 — Будь ласка, ідіть за мною, містере Поттер, — твердо звеліла Мінерва, і вони вийшли за двері.

* * *

Сходи все оберталися й оберталися, а вони мовчки спускалися. Мінерва й гадки не мала, що сказати. Вона не знала цієї людини, що стояла поруч із нею.

Раптом Фоукс почав наспівувати. Лагідно, мʼяко; такими звуками могло б розливатися вогнище, якби воно мало мелодію. Цей мотив заполонив її розум, полегшуючи, втішаючи, вгамовуючи своїми неосяжними доторками…​

 — Що це таке? — прошепотів Гаррі. Його голос тремтів, був хистким і ламким.

 — Пісня фенікса, — відповіла Мінерва майже несвідомо: усю її увагу було прикуто до цієї дивної тихої музики. — Вона теж цілюща.

Гаррі відвернувся, однак Мінерва встигла помітити якусь гіркоту на його обличчі.

Здавалося, ніби спуск тривав дуже довго, а можливо, це лише музика здавалася такою. Виходячи з отвору, що його відкрив гаргуйль, вона твердо тримала Гаррі за руку. Гаргуйль став на своє місце, а Фоукс злетів із її плеча й раптово завис перед хлопчиком. Наче загіпнозований цим полумʼям, що невпинно світилося й мерехтіло, Гаррі витріщився на фенікса.

 — Що мені робити, Фоуксе? — тихо запитав він. — Я не зміг би їх захистити, якби не розізлився.

Фоукс махав крилами, і далі тримаючись перед ним у повітрі. Не лунало ані звуку, крім тріпотіння крил. Спалахнув і згаснув вогонь — і птах зник.

Вони обоє кліпнули, ніби щойно прокинулися — чи, можливо, знову заснули. Мінерва поглянула вниз на Гаррі, що звернув до неї своє світле і юне обличчя.

 — Фенікси — це люди? — запитав він. — Тобто чи досить вони розумні, щоб вважатися людьми? Я зміг би розмовляти з Фоуксом, якби знав як?

Вона заплющила на мить обважнілі повіки. Потім ще раз.

 — Ні, — її голос дрижав. — Фенікси — це породження могутньої магії. Вона надає їхньому існуванню такої ваги, якої не має жодна проста тварина. Вони вогонь, світло, зцілення, переродження. Але, зрештою, ні.

 — Де можна й собі такого дістати?

Мінерва схилилася й обійняла його. Вона не збиралася, проте не бачила іншого виходу. Підвівшись, їй було важко розмовляти. Однак вона мала спитати:

 — Що сталося сьогодні, Гаррі?

 — Я теж не маю відповідей на жодне важливе питання. Крім того, дуже не хочу про це думати деякий час.

Мінерва знову взяла його за руку, і решту шляху вони пройшли мовчки. Недовго, адже, природно, кабінет заступниці розміщувався поблизу кабінету директора. Вона сіла за стіл, а Гаррі влаштувався навпроти.

 — Отже, — прошепотіла Мінерва. Вона віддала б майже що завгодно, щоб не робити цього. Чи щоб це зробив хтось інший. Чи щоб відкласти це на потім. — Є один пункт шкільної дисципліни, щодо якого ви не маєте привілеїв.

 — А саме? — уточнив Гаррі.

Він не знав. Ще не здогадався. Їй наче заціпило. Але з цим потрібно розібратися, а вона не ухилятиметься від своїх обовʼязків.

 — Містере Поттер, подайте мені ваш часоворот, будь ласка.

Весь спокій, подарований феніксом, миттю щез із його обличчя. Мінерва почувалася, ніби щойно штрикнула хлопчика ножем.

 — Ні! — у паніці скрикнув Гаррі. — Він мені потрібен, я не зможу відвідувати Гоґвортс, я не зможу спати!

 — Ви зможете спати. Міністерство доставило захисну оболонку для вашого часоворота. Я зачаклую її так, щоб вона відкривалася лише між девʼятою вечора й північчю.

Гарріне обличчя скривилося:

 — Проте…​ проте мені…​

 — Містере Поттер, скільки разів ви скористалися своїм часоворотом від понеділка? Скільки додаткових годин?

 — Я…​ Заждіть, треба порахувати…​ — він поглянув на свій годинник.

Мінерву охопив сум. Так вона й думала.

 — Тобто не лише дві години на день. Підозрюю, якби я розпитала ваших сусідів по кімнаті, то зʼясувала б, що ви щосили намагалися лишатися на ногах перед тим, як піти спати о належній годині, а прокидалися все раніше й раніше щоранку. Так?

Його лице надало їй усю необхідну інформацію.

 — Містере Поттер, — лагідно мовила вона, — є учні, яким не можна довіряти часоворот, адже в них розвивається залежність. Ми даємо їм зілля, що подовжує цикл сну на потрібну кількість годин, проте вони починають користуватися часоворотом частіше, ніж цього вимагає відвідування занять. І тоді ми його забираємо. Містере Поттер, ви вже звикли вдаватися до часоворота задля розвʼязання всіх проблем. Здебільшого дуже недолугого розвʼязання. З його допомогою ви забрали нагадайка. Ви зникли з шафи, і це помітили всі інші учні, коли могли натомість повернутися в часі після того, як вийдете, й попросити мене чи когось іншого відчинити двері.

Судячи з Гарріного обличчя, про таке йому не подумалося.

 — І, що важливіше, вам слід було просто просидіти заняття професора Снейпа. І спостерігати. І піти опісля. Як ви й вчинили б, якби не мали часоворота. Є учні, яким не можна довіряти часоворот, містере Поттер, і ви є одним із них. Мені шкода.

 — Але він мені потрібен! — вихопилося в Гаррі. — А що як мені доведеться втікати від ворожих слизеринців? Завдяки йому я в безпеці…​

 — Решта дітей у цьому замку ризикує так само, і я запевняю вас: вони виживають. Жоден учень не помирав тут ось уже пʼятдесят років. Містере Поттер, ви передасте мені ваш часоворот. Негайно.

Гаррі скривився від розпачу, проте витяг часоворот з-під мантії та віддав їй. Мінерва дістала зі стола захисну оболонку, надіслану до Гоґвортсу, із клацанням закріпила її навколо піщаного годинника, відтак притулила до неї паличку, щоб накласти закляття.

 — Це нечесно! — вереснув Гаррі. — Я сьогодні врятував половину Гоґвортсу від професора Снейпа, хіба правильно мене карати за це? Я бачив ваше обличчя — ви ненавиділи те, як він поводився!

Мінерва деякий час мовчала, зосередившись на чаклуванні. Коли вона завершила й підвела погляд, то знала, що її обличчя суворе. Можливо, вона чинила неправильно. З другого боку, можливо, що й правильно. Перед нею сиділа неслухняна дитина, а не наставав кінець світу.

 — Нечесно, містере Поттер? — гаркнула Мінерва. — Мені довелося надіслати до міністерства дві доповіді про публічне використання часоворота — і це протягом двох днів поспіль! Будьте безмежно вдячні, що вам дозволили зберегти його бодай із такими обмеженнями! Директор звʼязувався через флу, щоб особисто поручитися за вас, і навіть це не допомогло б, якби ви не були Хлопчиком-Що-Вижив!

Гаррі здивовано витріщився на неї. Вона знала, що він бачить люте обличчя професорки Макґонеґел.

 — Мені прикро, — прошепотів Гаррі придушеним і пригніченим голосом і з очима, повними сліз. — Мені прикро, що я…​ розчарував вас…​

 — Мені теж прикро, містере Поттер, — суворо відповіла вона, передаючи йому щойно обмежений часоворот. — Можете йти.

Гаррі розвернувся й, схлипуючи, втік із її кабінету. Вона чула його кроки коридором, а потім звуки зникли, коли двері зачинилися.

 — Мені теж прикро, Гаррі, — пролунав шепіт у тихій кімнаті. — Мені теж прикро.

* * *

Пʼятнадцять хвилин по обіді.

З Гаррі ніхто не розмовляв. Дехто з рейвенкловців зиркав на нього злісно, інші — із симпатією, а декотрі з наймолодших учнів навіть кидали на нього захоплені погляди, проте ніхто з ним не розмовляв. Навіть Герміона його уникала.

До нього наблизилися були Фред із Джорджем. Нічого не сказали. Пропозиція була очевидною, як і змога відмовитися від неї. Гаррі пообіцяв їм підійти після десерту, не раніше. Близнюки кивнули й притьмом здиміли.

Либонь, це через його цілковито нейтральне обличчя ніхто не наважувався заговорити. Либонь, усі гадали, що Гаррі стримує злість чи смуток. Вони знали (адже бачили, як Флитвік забирав його), що він був у кабінеті директора.

Гаррі старався не усміхатися, адже інакше він почав би сміятися, а якби він почав сміятися, то не зупинився б, доки приємні люди в білих халатах не вивезли б його геть.

Це вже було занадто. Це було просто занадто. Гаррі майже повністю перейшов на Темну сторону, а те, що накоїла його темна сторона, у ретроспективі здавалося божевіллям. Вона виборола неможливу перемогу, що могла бути справжньою, а могла бути лише примхою божевільного директора. Вона захистила його друзів. Гаррі просто не міг цього витримати. Йому потрібно було знову послухати пісню Фоукса. Йому потрібен був часоворот, щоб взяти тиху годину на відпочинок, однак такої можливости більше не існувало. Ця втрата відчувалася якоюсь прогалиною в його існуванні, проте Гаррі відганяв від себе такі думки, інакше він почав би сміятися.

Двадцять хвилин. Усі учні, що збиралися пообідати, уже прийшли, і ще майже ніхто не встиг піти.

Дзеленчання ложки пролунало у Великій залі.

 — Прошу хвилинку вашої уваги, — оголосив Дамблдор. — Гаррі Поттер хотів би дещо нам повідомити.

Гаррі глибоко вдихнув і підвівся. Підійшов до вчительського стола, прикувавши до себе всі погляди. Він обернувся й подивився на чотири столи. Ставало дедалі важче не всміхатися, але йому вдалося стриматися протягом своєї короткої завченої промови.

 — Правда священна, — безбарвно почав він. — Однією з найдорожчих мені речей є значок із написом «Кажи правду, навіть якщо твій голос тремтить». Отже, правда. Памʼятайте, я кажу це не тому, що мене змусили, а тому що це правда. Те, що я зробив був на занятті професора Снейпа, було дурним, безґлуздим, дитячим, а також неприпустимим порушенням шкільних правил. Я завадив заняттю й забрав у своїх однокласників час для навчання, що його вже не повернути. А все тому, що не спромігся приборкати свій норов. Сподіваюся, що жоден із вас не наслідуватиме мого прикладу. Я справді збираюся докласти зусиль, щоб ніколи більше так не чинити.

Багато дітей тепер дивилося на Гаррі з урочистими нещасними обличчями. Такі фізії були б доречнішими на церемонії прощання з полеглим звитяжцем. Серед молодших ґрифіндорців якихось інших емоцій майже й не спостерігалося.

Доки Гаррі не підняв руку. Невисоко — інакше комусь це могло здатися сигналом до дій. Він точно не скеровував її в бік Северуса, просто підніс до рівня грудей і легко клацнув пальцями. Цей жест радше побачили, ніж почули. Цілком імовірно, що за вчительським столом його взагалі ніхто не зауважив.

Ця позірна демонстрація непокори викликала несподівані усмішки молодших учнів і ґрифіндорців, змусила слизеринців зневажливо пирснути, а решту — перекинутися схвильованими поглядами.

 — Дякую, — Гаррі зберігав нейтральний вираз обличчя, — це все.

 — Дякую, містере Поттер, — сказав директор. — А тепер професор Снейп теж хоче дещо нам повідомити.

Северус плавно підвівся зі свого місця за вчительським столом:

 — До мого відома було доведено, що мої власні дії посприяли беззаперечно неприпустимому спалаху люті містера Поттера, і під час дальшої дискусії я усвідомив, що забув, наскільки легко ранити почуття юних і незрілих…​

Залою прокотився гуркіт — багато людей одночасно похлинулося й приглушено кашляло.

 — Кабінет зіллів і настоянок, — провадив Северус далі, — це небезпечне місце, і я все ще вважаю, що сувора дисципліна вкрай потрібна. Однак відтепер я братиму до уваги…​ емоційну крихкість…​ учнів четвертого класу й молодших. Я не поверну Рейвенкловові знятих очок, проте скасовую відпрацювання містера Поттера. Дякую.

З напрямку ґрифіндорського стола почувся єдиний сплеск долонь. Паличка Северуса опинилася в його руці швидше за блискавку:

 — Квієтус!

Правопорушника було знезвучено.

 — Я все ще вимагатиму дисципліни й поваги від усіх учнів, — холодно сповістив Северус. — Кожен, хто дуркуватиме в моєму класі, пожалкує про це.

Він сів.

 — І вам красно дякую! — радісно вигукнув Дамблдор. — Повертаймося до обіду!

І Гаррі, досі не виказуючи жодної емоції, пішов назад до рейвенкловського стола.

Вибухнули розмови. Чітко вдавалося розібрати лише два слова. Найпершим було: «Що…​»; з нього починалися речення на кшталт: «Що це було…​», «Що в біса…​». Другим — «Брудозникс»; учні чистили себе, скатертини й одне одного від випущених із рук і виплюнутих від подиву напоїв і їжі.

Деякі діти відверто ридали. Як і професорка Спраут.

За ґрифіндорським столом, де на Гаррі чекав торт із пʼятдесят однією незапаленою свічкою, Фред прошепотів:

 — Видається, Джорджику, це на голову вище за наш рівень.

І від того дня, хай там що Герміона намагалася довести іншим, у Гоґвортсі з вуст у вуста всі передавали оповідку, що Гаррі Поттер здатен зробити абсолютно будь-що, варто йому лише клацнути пальцями.

Розділ 19. Відкладена винагорода

* * *

Кров для бога крови! Черепи для Джоан Ролінґ!

* * *

Суворий вираз застиг на обличчі Драко, а його мантія із зеленою облямівкою чомусь здавалася більш офіційною, солідною і взагалі кращою, ніж такі самі на двох хлопцях позаду нього.

 — Розказуй, — звелів Драко.

 — Так! Розказуй!

 — Ти чув боса! Давай розказуй!

 — А ви двоє, навпаки, стуліть пельки.

Останні два заняття пʼятниці мали ось-ось розпочатися в просторій авдиторії, де всі чотири гуртожитки вивчали захист…​ тобто бойову магію.

Останні два заняття пʼятниці.

Гаррі сподівався, що цей урок мине спокійно, що геніальний професор Квірел, мабуть, зрозуміє: зараз не найкращий час, щоб виділяти Гаррі серед решти. Він дещо оклигав після попередніх подій, проте…​ Добре було б трохи заспокоїтися й відпочити про всяк випадок.

Гаррі відкинувся на спинку стільця й урочисто поглянув на Драко та його посіпак.

 — Ви питаєте, яка наша мета? — проголосив він. — Я відповім вам одним словом: перемога. Перемога за будь-яку ціну. Перемога попри всі жахіття. Перемога, хай яким довгим і тяжким буде шлях, бо без перемоги не…​

 — Про Снейпа, — зашипів Драко. — Що ти зробив?

Гаррі скинув удавану маску врочистости й серйозніше поглянув на Драко:

 — Ти сам бачив. Усі це бачили. Я клацнув пальцями.

 — Гаррі! Годі дражнитися!

Отже, його підвищили до «Гаррі». Цікаво. Гаррі був доволі певен: задумувалося, що він зверне на це увагу й почуватиметься погано, якщо не дасть хоч якоїсь відповіді…​

Гаррі прикрив вуха долонями й кинув значущий погляд на двох посіпак.

 — Вони мовчатимуть, — запевнив Драко.

 — Драко, — мовив Гаррі, — я буду відвертим на сто відсотків: містер Ґойл геть не вразив мене своєю кмітливістю вчора.

Містер Ґойл здригнувся.

 — Мене також, — відповів Драко. — Я пояснив йому, що через це завинив тобі послугу, — містер Ґойл знову здригнувся. — А втім, існує велика різниця між такою помилкою та балакучістю — це те, що їм утовкмачували були ще змалечку.

 — Ну гаразд, — погодився Гаррі. Звуки довкола злилися в нечіткий гамір у присутності Драко, проте він однаково стишив голос. — Я розгадав один із секретів Северуса й вдався до невеличкого шантажу.

 — Добре, — Дракове обличчя посуворішало, — а зараз дай мені щось, що ти цілковито таємно не розтриндів був тим телепням-ґрифіндорцям для того, щоб саме цей поголос ширився школою.

Гарріні губи мимохіть розтягнулися в усмішці. Він знав, що Драко це зауважив.

 — А що каже Северус? — спитав Гаррі.

 — Що він гадки не мав, наскільки чутливими є юні учні. Навіть слизеринцям! Навіть мені!

 — А ти впевнений, — поцікавився Гаррі, — що хочеш знати речі, що їх вихователь твого гуртожитку волів би приховати від тебе?

 — Так, — Драко не завагався.

«Цікаво».

 — Тоді тобі таки доведеться відіслати геть своїх посіпак: я не певен, що можу вірити їм так, як ти.

 — Згода, — кивнув Драко.

Містер Креб і містер Ґойл видавалися дуже нещасними.

 — Босе…​ — озвався містер Креб.

 — Містер Поттер не має підстав довіряти вам. Геть!

Вони пішли.

 — Зокрема, — Гаррі ще більше стишив голос, — я не певен, що вони не переказали б моїх слів Луціусові.

 — Батько б так не вчинив! — жахнувся Драко. — Вони мої!

 — Вибач, Драко, але навряд чи я можу бути впевненим у ньому так, як ти. Уяви, що це твій власний секрет, а я намагаюся переконати тебе, ніби мій батько так не вчинить.

 — Маєш рацію, — повільно кивнув Драко. — Вибач, Гаррі. Вимагати цього від тебе було помилкою.

«Коли це я встиг так вирости в його очах? Хіба він не мав би зараз мене ненавидіти?».

Гаррі відчував: перед ним щось, чим можна скористатися у своїх інтересах…​ От якби ще його мозок не був таким втомленим. Зазвичай він би залюбки випробував свої сили в плетінні складної інтриги.

 — Хай там як, — сказав Гаррі. — Обмін. Я поділюся фактом, що не є відомим сарафанному радіо, не має стати відомим сарафанному радіо, а особливо не має стати відомим твоєму батькові. Навзамін я очікую почути, що ти й Слизерин думаєте про все це.

 — Згода!

Тепер говорити якомога більшими манівцями…​ Так, щоб не нашкодити, навіть якщо випливе назовні…​

 — Я не брехав. Я довідався про один із Северусових секретів і справді його шантажував. Але до цього причетний не тільки він.

 — Я так і знав! — тріумфально вигукнув Драко.

У Гаррі тенькнуло в грудях. Вочевидь, він вибовкав щось дуже важливе, але не розумів, що саме. Поганий знак.

 — Добре, — Драко широко усміхався. — Щодо реакції в Слизерині…​ Спершу всі невігласи взялися волати щось на кшталт: «Ми ненавидимо Гаррі Поттера! Побиймо його!».

Гаррі шумно зітхнув:

 — Та що ж не так із Сортувальним Капелюхом? Це ж не слизеринські методи, це ґрифіндорські.

 — Не всім же бути вундеркіндами, — заперечив Драко, але шкірився він так по-змовницьки, наче десь у душі погоджувався з ним. — Їм миттю пояснили, що Снейпові це може тільки нашкодити, тож не переймайся. Хай там як, друга хвиля неуків припустила, мовляв, Гаррі Поттер зрештою виявився ще одним поборником справедливости.

 — А потім? — з усмішкою спитав Гаррі, гадки не маючи, чому ця ідея здавалася Драко дурною.

 — А потім слово взяли справді розумні люди. Вочевидь, ти знайшов важіль впливу на Снейпа. Ним могло виявитися що завгодно…​ Та все ж із цього випливала очевидна наступна думка: це якось повʼязано з його таємничим впливом на Дамблдора. Я маю рацію?

 — Без коментарів, — кинув Гаррі.

Принаймні цю частину його мозок проаналізував правильно. Слизеринці цікавилися, чому Северуса досі не звільнили, і дійшли висновку, що той шантажує Дамблдора. Чи може це бути правдою?.. Проте нічого в поведінці Дамблдора не свідчило про це…​

 — Відтак, — провадив далі Драко, — розумні люди зазначили, що коли ти вже зміг натиснути на Снейпа досить сильно, щоб змусити його дати спокій половині Гоґвортсу, то, мабуть, тобі вистачало впливу, щоб узагалі від нього позбутися. Натомість ти принизив його так само, як він намагався принизити тебе, та все ж залишив нам нашого вихователя.

Гаррі широко всміхався.

 — А тоді по-справжньому розумні люди, — Драко прибрав серйозного вигляду, — обговорили це між собою, і дехто зауважив, що було б дурістю отак лишати біля себе ворога. Якби ти міг зламати Снейпів важіль впливу на Дамблдора, то, вочевидь, так і вчинив би. Тоді Дамблдор викинув би Снейпа з Гоґвортсу й, можливо, навіть організував би його вбивство. Ти здобув би його надзвичайну вдячність і міг би не перейматися, що Снейп одної глупої ночі прокрадеться у твою спальню з якимись цікавенькими зіллями.

Гарріне лице нічого не виражало. Він про таке не подумав, хоча справді, справді слід було.

 — І тоді ви вирішили?..

 — Снейп заволодів якимось секретом Дамблдора, і ти дізнався, що це за секрет! — Дракові очі сяяли тріумфом. — Він недостатньо вагомий, щоб повністю знищити Дамблдора, інакше Снейп давно б уже це зробив. Снейп використовує свій вплив тільки для того, щоб залишатися королем Слизерину в Гоґвортсі, та навіть це не завжди вдається. А тому секрет має бути хоч і важливим, проте не надважливим! Батько роками намагався вмовити Снейпа розповісти!

 — Отже, тепер Луціус вважає, що, можливо, йому вдасться дізнатися від мене. Ти вже отримав сову?

 — Сьогодні вночі отримаю, — розсміявся Драко. — Там буде написано: «Мій любий сину! Я вже пояснював тобі потенційну важливість Гаррі Поттера. Як ти вже збагнув, нині його важливість стала як ніколи суттєвою й нагальною. Якщо ти угледиш спосіб потоваришувати з ним чи впливати на нього — дій. Усі ресурси Мелфоїв у твоєму розпорядженні, якщо треба».

Хай йому грець.

 — Ну, — мовив Гаррі, — я не коментуватиму істинности чи хибности твоєї заплутаної системи припущень. Скажу лише, що ми ще не настільки близькі друзі.

 — Я знаю, — Драко зробив дуже серйозне обличчя, ще й стишив голос, незважаючи на звукову завісу. — Гаррі, чи спадало тобі на думку, що якщо ти дізнався дещо, що Дамблдор воліє приховувати, то він може просто тебе вбити? Позбутися Хлопчика-Що-Вижив, ще й перетворити потенційного лідера-конкурента на мученика?

 — Без коментарів, — повторив Гаррі.

Про цю останню частину він тим паче не подумав. Видавалося, це не в Дамблдоровому стилі, проте…

 — Гаррі, безсумнівно, ти надзвичайно талановитий, однак тобі бракує підготовки. Ти не мав наставників, час від часу робиш дурниці. Тобі справді потрібен радник, який знається на таких речах, інакше ти колись постраждаєш! — Дракове обличчя стало надзвичайно суворим.

 — О, радник. Як Луціус, наприклад? — поцікавився Гаррі.

 — Як я! — вигукнув Драко. — Я обіцяю берегти твої таємниці від батька, від будь-кого, просто допомагатиму тобі розібратися, хай що ти там захочеш зробити!

Ого.

До авдиторії хистким кроком зайшов зомбі-Квірел.

 — Урок от-от почнеться, — зауважив Гаррі. — Я обміркую твої слова. Мені справді бракує твоєї підготовки, проте я не певен, що можу так швидко тобі довіритися…​

 — Ти й не маєш бути певен, це зарано. Бачиш? Я даю тобі слушну пораду, навіть якщо вона шкодить мені. Але, мабуть, нам варто поквапитися з тим, щоб здружитися ближче.

 — Я не проти, — відповів Гаррі, уже обдумуючи, як би то йому скористатися цією дружбою.

 — Ще одна невеличка порада, — хутко промовив Драко, поки Квірел плентався до свого стола. — Зараз кожен слизеринець цікавиться тобою, тому якщо ти заграєш із нами — а я гадаю, що це так, — то вчини щось, що сигналізуватиме про дружбу зі Слизерином. Якомога швидше, сьогодні чи завтра.

 — Того, що Северус і надалі нараховуватиме Слизерину додаткові очки, недостатньо? — Гаррі не бачив причини, чому б не привласнити цю заслугу.

Дракові очі блиснули усвідомленням, і він поспішив пояснити:

 — Це не те, повір. Потрібно щось очевидне. Штовхни об стіну ту бруднокровку Ґрейнджер, твою суперницю, чи щось таке. Тоді всі в Слизерині зрозуміють, що це означає…​

 — Так не личить чинити рейвенкловцеві, Драко! Штовхнути когось об стіну — це визнати, що тобі бракує мізків, щоб перемогти чесно, і всі в Рейвенклові знають це.

Екран на парті Гаррі заблимав, викликавши несподівану ностальгію за телевізорами й компʼютерними моніторами.

 — Кгем, — професор Квірел з екрана звертався наче персонально до Гаррі. — Будь ласка, сядьте на свої місця.

* * *

Діти розсілися по місцях і втупилися хто в екрани, хто безпосередньо на великий білий мармуровий поміст, на якому стояв професор Квірел. Він спирався на свій стіл, розміщений на невеликому підвищенні з темнішого мармуру.

 — Сьогодні, — почав професор Квірел, — я планував був навчити вас першого захисного закляття — маленького щита, попередника сучасного «Протеґо». Та з огляду на останні події я вирішив змінити план цього заняття.

Професор Квірел поглядом вишукував когось поміж рядів. Гаррі здригнувся на своєму місці за останньою партою. Йому здалося, що він знає, кого зараз викличуть.

 — Драко зі шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв, — звернувся професор Квірел.

Фух.

 — Так, професоре? — відгукнувся Драко.

Складалося враження, наче його підсилений голос долинав із екрана на парті Гаррі, що показав також його обличчя, щойно той заговорив. Згодом на екран повернувся професор Квірел:

 — Чи прагнете ви стати наступним темним лордом?

 — Дивне питання, професоре. Маю на увазі, який дурень зізнається в такому?

Декілька учнів засміялося, проте далеко не всі.

 — Саме так, — погодився професор Квірел. — Тож немає сенсу питати про це решту. Та мене анітрохи не здивує, якщо хоча б один чи двоє моїх учнів затаїли прагнення стати наступним темним лордом. Врешті-решт, я бажав ним стати, коли був юним слизеринцем.

Цього разу смішки виявилися численнішими.

 — Зрештою, це гуртожиток амбітних, — усміхаючись, додав професор Квірел. — Лише пізніше я усвідомив, що бойова магія подобається мені куди більше, а моє справжє покликання — стати могутнім бойовим магом і колись навчати в Гоґвортсі. Хай там як, коли мені було тринадцять, я ґрунтовно дослідив історичну секцію гоґвортської бібліотеки й ретельно вивчив життя та долі попередніх темних лордів, відтак склав список усіх тих помилок, що їх я ніколи не припущуся, коли я стану темним лордом.

Гаррі не втримав хихотіння.

 — Так, містере Поттер, дуже захопливо. Не спробуєте здогадатися, яка помилка була першою в списку?

«Чудово».

 — Ем-м…​ Ніколи не вдаватися до заплутаного способу для перемоги над ворогом, коли можна його просто заабракадабрити?

 — Правильний термін — «Авада Кедавра», містере Поттер, — чомусь різко виправив професор Квірел. — Але ні, цього не було в списку, який я зробив у тринадцять років. Ще думки?

 — Е-е…​ Ніколи не вихвалятися перед іншими своїм злим планом тотального панування?

 — О, — засміявся професор Квірел, — це значилося другим пунктом. Містере Поттер, невже ми читали одні й ті самі книжки?

Клас наповнився дещо знервованим сміхом. Гаррі зціпив зуби й промовчав. Запереченнями він нічого не досягне.

 — Але ні. Перший пункт проголошував: «Я ніколи не провокуватиму сильних, небезпечних противників». Історія світу склалася б геть інакше, якби Морнеліт Фальконсбейн чи Гітлер усвідомлювали цю просту істину. Тепер, містере Поттер, якщо — наголошую: якщо — раптом ви затаїли амбіції, подібні до тих, що їх я плекав у шкільні роки, то, сподіваюся, ви не плануєте стати дурним темним лордом.

 — Професоре Квірел, — процідив Гаррі крізь зуби, — я рейвенкловець, і моя мета — не бути дурним. Крапка. Я знаю, що вчинив сьогодні нерозумно. Та це не було проявом темряви! Не я завдав першого удару в цій бійці!

 — Ви бовдур, містере Поттер. Втім, у вашому віці я був таким самим. Я передбачав, що щось таке ви й відповісте, тому змінив план сьогоднішнього заняття. Містере Ґреґорі Ґойл, чи не буде ваша ласка вийти вперед?

Від здивування в класі запала тиша. Такого Гаррі не очікував. Як і містер Ґойл, судячи з виразу його обличчя. Збентежений і схвильований, він видерся на мармуровий поміст і наблизився до підвищення.

Професор Квірел перестав спиратися на стіл і вирівнявся. Він раптово почав видаватися сильнішим, а його руки стиснулися в кулаки. Вчитель став у стійку, що, безсумнівно, була з якогось бойового мистецтва.

Очі Гаррі розширилися: він збагнув, чому викликали саме Ґойла.

 — Більшість чарівників, — промовив професор Квірел, — не переймається тим, що маґли називають бойовими мистецтвами. Хіба паличка не сильніша за кулак? Абсурд. Палички тримають у кулаках. Якщо ви хочете стати видатним бойовим магом, ви мусите опанувати бойові мистецтва на рівні, що вразив би навіть маґла. Зараз я продемонструю життєво необхідне вміння, якого я навчився в доджьо — маґлівській школі бойових мистецтв, але про неї трохи згодом. А зараз…​

Все ще перебуваючи в стійці, професор Квірел зробив кілька кроків уперед, наступаючи на учня:

 — Містере Ґойл, атакуйте.

 — Професоре Квірел, — містер Ґойл звучав так само підсилено, як і професор, — дозвольте спитати, який рівень…​

 — Шостий дан. Не постраждаєте ані ви, ані я. Якщо побачите нагоду добратися до мене — будь ласка, скористайтеся нею.

Містер Ґойл полегшено кивнув.

 — Зауважте: містер Ґойл не став атакувати когось, хто не володіє бойовими мистецтвами на достатньому рівні, побоюючись, що хтось із нас постраждає. Поведінка містера Ґойла цілковито правильна, і за неї він отримує три бали Квірела. А тепер — бій!

Хлопець стрімголов накинувся на професора з кулаками, однак той легко їх відбив, відступаючи, наче в танці. Квірел атакував ногою, Ґойл її заблокував і з розвороту, широко замахнувшись, спробував збити суперника з ніг власним ударом ноги. Професор Квірел перестрибнув, і все відбувалося надто швидко, щоб Гаррі міг усвідомити, що взагалі коїться. Раптом Ґойл опинився на спині, щосили штовхнувши ногами вгору, а Квірел полетів над підлогою, приземлився об неї плечем і перекотився.

 — Стоп! — закричав професор Квірел із нотками паніки в голосі. — Ви перемогли!

Містер Ґойл занадто різко підвівся й захитався. Йому ледве вдавалося встояти на ногах, так раптово обірвавши свою стрімку атаку. На його лиці читався цілковитий шок.

Професор Квірел вигнув спину й стрибнув на ноги дивним пружним рухом без допомоги рук.

У класі стояла тиша. Породжена загальною, всеохопною розгубленістю тиша.

 — Містере Ґойл, яке життєво необхідне вміння я щойно продемонстрував?

 — Як правильно падати, коли хтось кидає вас, — припустив той. — Це найперше, що ти опановуєш, коли…​

 — І це також, — перебив професор Квірел.

Знову запала коротка тиша.

 — Життєво необхідне вміння, що його я продемонстрував, — як програвати. Ви вільні, містере Ґойл, дякую.

Доволі збентежений містер Ґойл зійшов із помосту. Гаррі міг його зрозуміти.

Професор повернувся до свого стола й знову сперся на нього:

 — Інколи ми забуваємо самісінькі основи, бо минуло надто багато часу, відколи ми вивчили їх. Я усвідомив, що припустився цієї ж помилки в навчальному плані. Учнів не навчають кидків, доки вони не навчаться падати. І я не можу вчити вас перемагати, доки ви не затямите, як програвати.

Лице професора Квірела стало жорсткішим. Гаррі здалося, що він побачив у його очах біль, смуток.

 — Я навчився програвати в доджьо в Азії, що, як всі маґли знають, є місцем, де живуть найкращі майстри бойових мистецтв. Це доджьо навчало стилю, що серед бойових магів мав репутацію добре поєднуваного з магічними дуелями. Майстер того доджьо — старий, як на маґла, чоловік — був найвидатнішим учителем цього стилю серед своїх сучасників. Звісно, він і гадки не мав, що магія існує. Я спробував потрапити на навчання туди й з-поміж усіх претендентів став одним із небагатьох прийнятих учнів того року. Можливо, не минулося без деякої крихти особливого впливу.

У класі залунали поодинокі смішки. Гаррі не поділяв цього сміху. Це було геть неправильно.

 — Хай там як, під час одного з моїх перших поєдинків, коли мене побили в особливо принизливий спосіб, я втратив над собою контроль і накинувся на свого спаринг-партнера…​

Ой-ой.

 — …​кулаками, на щастя, а не магією. Майстер, на диво, не вигнав мене тієї ж миті, а зазначив, що в моєму темпераменті є вада, і пояснив її мені. Я знав, що це правда, і він сказав, що я навчуся програвати.

На обличчі професора Квірела не було жодної емоції.

 — За його суворим наказом усі учні доджьо вишикувалися й підходили до мене один за одним. Мені було велено не захищатися, лише просити змилуватися. Один за одним вони давали мені ляпасів, били мене чи штовхали на землю. Дехто навіть плював. Вони лаяли мене жахливими словами їхньою мовою. І кожному я мусив казати: «Я програв!», «Молю вас, припиніть!», «Я визнаю, що ви кращі за мене!».

Гаррі намагався це уявити, але безуспішно. Просто немислимо, щоб щось подібне могло трапитися зі статечним професором Квірелом.

 — Я був генієм бойової магії вже тоді. Я навіть не потребував палички, щоб повбивати всіх у тому доджьо, однак не зробив цього. Я навчився програвати. Навіть сьогодні цей спогад є одним із найнеприємніших у моєму житті. Коли я покинув доджьо вісім місяців потому — термін замалий, проте на довше я затриматися не міг, — Майстер висловив надію, що я зрозумів, чому це було потрібно. Я відповів, що засвоїв дуже цінну науку, одну з найцінніших у моєму житті, і це було й залишається правдою.

Лице професора Квірела спотворила гіркота.

 — Ви, мабуть, гадаєте, де ж це дивовижне доджьо й чи можна там повчитися. Не можна. Бо невдовзі інший спраглий до знань учень навідався до того схованого місця, до тієї далекої гори. Той-Кого-Не-Можна-Називати.

Гаррі почув, як багато хто одночасно глибоко вдихнув. Живіт йому скрутило. Він знав, що буде далі.

 — Темний Лорд прийшов до тієї школи відкрито, без маскування, палаючі червоні очі й усе таке. Учні заступили йому шлях, та він просто розʼявився крізь них. Їх охопив жах, та вони були дисциплінованими, і майстер вийшов наперед. Темний Лорд почав вимагати — не просити, а вимагати, — щоб його навчали.

 — Можливо, — професор Квірел напружився, — він начитався книжок, що вводять в оману брехливими словами, мовляв, справжній майстер бойових мистецтв здатен здолати навіть демона. Хай з якої причини, але він відмовився. Темний Лорд запитав, чому йому не можна навчатися тут, на що майстер відповів, що в того недостатньо терпіння, — і тоді Темний Лорд вирвав йому язика.

Усі гуртом зойкнули.

 — Ви можете здогадатися, що сталося потім. Учні спробували навалитися на Темного Лорда й попадали, паралізовані на місці. А тоді…​

Професор Квірел на якусь мить затих.

 — Існує непрощенне прокляття, «Круціатус», що завдає нестерпного болю. Якщо застосовувати його більш ніж кілька хвилин, це призводить до незворотної втрати розуму. Одного за одним Темний Лорд «Круціатусом» довів до безумства учнів Майстра, відтак убив їх смертельним прокляттям. Увесь цей час Майстер був змушений спостерігати, а коли всі загинули, його спіткала така сама доля. Я дізнався про це від свого друга — єдиного учня, що врятувався. Темний Лорд не став його вбивати, щоб він повідав цю історію…​

Професор Квірел відвернувся від них, а повернувшись миттю потому, знову здавався спокійним і зібраним.

 — Темні чарівники не вміють тримати себе в руках, — тихо мовив він. — Це майже універсальний недолік їхнього виду, і всі, хто змушений часто з ними боротися, швидко вчаться покладатися на нього. Зрозумійте, що Темний Лорд не переміг того дня. Його метою було навчитися бойових мистецтв, та він пішов без жодного уроку. Темний Лорд був дурним у своєму бажанні, щоб цю історію переказували. Вона демонструє не його силу, а радше слабкість, якою можна скористатися.

Професор Квірел зосередив погляд на одному учневі:

 — Гаррі Поттере.

 — Так, — хрипко озвався Гаррі.

 — Скажіть точно, що саме ви зробили неправильно сьогодні, містере Поттер?

 — Я втратив над собою контроль, — Гаррі почувався, наче його зараз знудить.

 — Недостатньо точно. Поясню докладніше. Серед багатьох тварин поширені так звані ритуальні турніри: вони зіштовхуються рогами, намагаючись збити противника з ніг, а не випустити йому кишки, бʼються лапами з втягнутими кігтями. Чому з втягнутими? Адже якщо застосувати кігті, то шанси на перемогу значно зростуть? Однак у такому разі суперник також випустить кігті, і тоді замість визначити, хто тут домінує, а хто мусить підкоритися, обидва можуть серйозно постраждати.

Складалося враження, наче професор Квірел дивиться з екрана прямо на Гаррі.

 — Насправді, містере Поттер, ви продемонстрували сьогодні одне: на противагу тваринам, що тримають кігті втягнутими й погоджуються з результатами ритуальних турнірів, ви не вмієте їх програвати. Коли професор Гоґвортсу кинув вам виклик, ви не відступили. Коли здавалося, що поразка майже неминуча, ви, незважаючи на небезпеку, випустили кігті. Ви загострили конфлікт, після чого загострили його ще раз. Все почалося з ляпаса від професора Снейпа, що, очевидно, домінує над вами. Замість того, щоб програти, ви дали ляпаса у відповідь і втратили десять очок Рейвенклову. Незабаром ви вже погрожували піти з Гоґвортсу. Те, що ви загострили конфлікт ще далі в якомусь невідомому напрямі й навіть зрештою перемогли, не змінює того факту, що ви, містере Поттер, телепень.

 — Я розумію, — запевнив Гаррі.

У нього пересохло в горлі. Це було точно. Страх як точно. Тепер, коли професор Квірел це сформулював, Гаррі, озираючись назад, бачив, що це був надзвичайно точний опис тих подій. Коли хтось вибудовує про тебе настільки правдиву модель, мимохіть замислюєшся, чи не має цей хтось рації щодо інших речей, як-от готовности вбити.

 — Наступного разу, містере Поттер, вибравши загострення конфлікту замість поразки, ви можете втратити всі ставки, поставлені на кін. Я не знаю, чим саме ви ризикували сьогодні, але можу здогадатися, що чимось набагато, набагато ціннішим за десять очок гуртожитку.

Долею чаклунської Британії, наприклад. Ось чим.

 — Ви заперечите, що намагалися допомогти всьому Гоґвортсові, — значно важливіша мета, гідна великих ризиків. Це брехня. Якби ви…​

 — То я витримав би ляпас, почекав і вибрав найвдаліший момент для своїх дій, — хрипко перебив Гаррі. — Але це означало б програти. Дозволити йому домінувати наді мною. Це було тим, чого Темний Лорд не зміг дозволити майстрові, у якого хотів навчатися.

 — Бачу, — кивнув професор Квірел, — ви досконало все зрозуміли. А отже, містере Поттер, сьогодні ви навчитеся програвати.

 — Я…​

 — Я не почую заперечень. Очевидно, що вам це потрібно й ви досить сильні, щоб через це пройти. Запевняю: цей досвід не буде настільки жорстким, як мій, хоча ви, можливо, і запамʼятаєте його як найжахливіші пʼятнадцять хвилин вашого юного життя.

 — Професоре Квірел, — тихо спитав Гаррі, ковтнувши слину, — можна зробити це іншим разом?

 — Ні, — відрізав той. — Ви пробули в Гоґвортсі лише пʼять днів, і ось що вже встигло трапитися. Сьогодні пʼятниця, наступне заняття із захисту в середу. Субота, неділя, понеділок, вівторок, середа…​ Ні, зволікати не можна.

Кілька учнів захихихотіло на це, але небагато.

 — Вважайте це наказом вашого професора, містере Поттер. Варто зауважити, що в іншому разі я не навчатиму вас жодних атакувальних заклять, бо не хочу одного дня дізнатися, що ви завдали комусь серйозної шкоди чи навіть убили когось. На жаль, мені переповіли, що ваші пальці вже самі собою є досить могутньою зброєю. Не клацайте ними на цьому занятті.

Більше хихотіння, цього разу доволі нервового.

 — Професоре Квірел, — Гаррі ледь не плакав, — якщо ви зробите щось на зразок того, про що ви розказували, це мене розізлить, а я волів би не злитися сьогодні знову…​

 — Суть не в тому, щоб уникати злости, — професор Квірел нахмурив брови. — Злість природна. Вам потрібно навчитися програвати, навіть коли ви злі. Чи принаймні вдавати поразку, щоб мати змогу запланувати помсту. Як оце я сьогодні зробив із містером Ґойлом. Невже хтось тут вважає, що він справді кращий…​

 — Не кращий! — несамовито заволав містер Ґойл зі свого місця. — Я знаю, що ви програли не по-справжньому! Будь ласка, не плануйте жодної помсти!

Гаррі почувався, ніби його зараз знудить. Професор Квірел не знав про його загадкову темну сторону.

 — Професоре, нам справді треба поговорити про це після уроку…​

 — Поговоримо, — серйозно пообіцяв професор Квірел, — але спершу ви навчитеся програвати. Певна річ, я не допущу, щоб ви поранилися чи бодай зазнали якогось серйозного болю. Болітиме вам від того, що ви програватимете, а не даватимете відсічі й загострюватимете конфлікт аж до перемоги.

Гаррі уривчасто й панічно дихав, наляканий більше, ніж коли йшов із класу настоянок.

 — Професоре Квірел, — видобув він із себе, — я не хочу, щоб вас за це звільнили…​

 — Не звільнять, — запевнив той, — якщо ви поясните опісля, що це було необхідно. Певен, що ви так і вчините, — на мить його голос став дуже сухим. — Повірте, у цих коридорах очі заплющувалися й на гірші речі. Цей випадок відрізнятиметься лише тим, що він відбудеться в класі.

 — Професоре Квірел, — Гаррі шепотів, хоч і думав, що його голос досі відтворюється по всьому класі, — ви справді вірите, що якщо я не зроблю цього, то можу зашкодити комусь?

 — Так.

 — Тоді, — Гаррі занудило, — я зроблю це.

 — Отже…​ — професор Квірел обернуся до слизеринців. — Ви маєте цілковите схвалення вчителя, а Снейпа не звинуватять у ваших вчинках…​ Чи бажає тут хтось подомінувати над Хлопчиком-Що-Вижив? Поштовхати його, кинути на підлогу, послухати, як він благає змилуватися?

Пʼять рук злетіло в повітря.

 — Всі, хто підняв руки, — ви безпробудні йолопи. Яку частину вдавання поразки ви не зрозуміли? Якщо Гаррі Поттер справді стане наступним темним лордом, то після закінчення школи він вистежить вас і повбиває.

Пʼять рук хутко повернулося до столів.

 — Я такого не зроблю…​ — доволі тихо озвався Гаррі. — Присягаюся ніколи не вдаватися до помсти тим, хто допоможе мені навчитися програвати. Професоре Квірел…​ будь ласка, чи не могли б ви…​ припинити це?

 — Мені справді шкода, містере Поттер, — професор зітхнув. — Я розумію, що вам це видається вкрай надокучливим, маєте ви намір стати темним лордом чи ні. Але ці діти також мали засвоїти важливу життєву науку. Чи буде прийнятним, якщо я нагороджу вас балом Квірела як вибачення?

 — Хай буде два, — попросив Гаррі.

З несподіванки клас трохи розсміявся, що зняло частину напруги.

 — Зроблено, — оголосив професор Квірел.

 — А коли я закінчу школу, то вистежу вас і залоскочу.

Більше сміху, хоча професор Квірел не усміхався.

Гаррі почувався, наче він бореться з анакондою, намагаючись звернути розмову на той вузький шлях, що переконає людей: він не темний лорд…​ Чому професор Квірел настільки підозріло до нього ставиться?

 — Професоре, — залунав непідсилений голос Драко. — Я також не збираюся стати дурним темним лордом.

Клас приголомшено затих.

«Ти не маєш цього робити!» — ледь не закричав Гаррі, але вчасно стримався. Можливо, Драко не хоче, щоб хтось дізнався, що він каже це через дружбу з ним…​ чи з бажання видаватися дружнім…​

Остання думка змусила Гаррі почуватися низьким і підлим. Якщо Драко намагався вразити його, йому це цілковито вдалося.

Професор Квірел похмуро розглядав Драко:

 — Ви хвилюєтеся, що не зможете вдати поразку, містере Мелфой? Що цей недолік, властивий містерові Поттеру, властивий і вам? Переконаний, що ваш батько навчив вас краще.

 — Коли це стосується балачок — мабуть, — цього разу Драко говорив уже з екрана. — Але не тоді, коли мене штовхають і кидають на підлогу. Я хочу бути настільки ж сильним, як ви, професоре Квірел.

Брови професора Квірела злетіли догори, там і залишившись.

 — Боюся, містере Мелфой, — відповів він по деякому часі, — що приготування, які я здійснив для містера Поттера, не згодяться для вас: тут задіяно деяких старших слизеринців, яким наприкінці пояснять їхню дурість. Та ось моя компетентна думка: ви вже дуже сильні. Якщо я довідаюся, що ви не спромоглися правильно повестися — як-от містер Поттер сьогодні, — то вживу всіх необхідних заходів і вибачуся як перед вами, так і перед тими, кому ви зашкодили. Але гадаю, що мені не доведеться цього робити.

 — Зрозумів, професоре.

Професор Квірел огледів клас:

 — Чи бажає ще хтось стати сильним?

Кілька учнів нервово роззиралося довкола. Із заднього ряду Гаррі здалося, що дехто начебто розтуляв рота, але так нічого й не сказав. Ніхто не озвався.

 — Драко Мелфой стане одним із генералів військ вашого року, варто лише йому захотіти витрачати свій час на ці факультативні заняття. А тепер, містере Поттер, будь ласка, вийдіть уперед.

* * *

«Так, — професор Квірел був непохитним, — це має відбутися перед усіма, перед вашими друзями, адже саме так Снейп кинув вам виклик і саме так ви мусите навчитися програвати».

Першокласники спостерігали серед магічно створеної тиші, Гаррі й професор Квірел попрохали їх не втручатися. Герміона мовчки відвернулася, навіть не обдарувала його бодай якимось змістовним поглядом. Можливо, тому, що була на настоянках разом із ним.

Гаррі стояв на звичайній мʼякій блакитній маті, таку можна знайти в маґлівських доджьо. Професор Квірел розстелив її на підлозі для митей, коли Гаррі штовхатимуть.

Гаррі лякало те, що він міг накоїти. Якщо професор Квірел мав рацію стосовно його готовности вбити…​

Гарріна паличка лежала на вчительському столі не тому, що він знав якісь захисні закляття, а тому, що інакше — на його думку — він міг спробувати встромити її комусь в око. Там же розмістився і його капшучок, у якому тепер зберігався захищений, однак досі потенційно ламкий часоворот.

Гаррі благав професора Квірела трансфігурувати й закріпити йому на руках боксерські рукавички. Той мовчки окинув його розуміючим поглядом і відмовився.

«Я не чіпатиму їхніх очей, я не чіпатиму їхніх очей, я не чіпатиму їхніх очей, це стане кінцем мого життя в Гоґвортсі, мене заарештують», — повторював він подумки, намагаючись закарбувати ці слова у своєму мозку в надії, що вони все ще там будуть, якщо його готовність убити візьме гору.

Професор Квірел повернувся в супроводі тринадцяти старших слизеринців різного віку. Гаррі впізнав одного з них — це в нього він поцілив пирогом. Двоє інших учасників тієї сутички теж приєдналися. Хлопця, що кричав зупинитися й що їм не варто цього робити, не було.

 — Наголошую, — твердо промовив професор Квірел. — Поттер не повинен зазнати ніяких серйозних пошкоджень. Будь-які випадковості вважатимуться навмисними. Зрозуміло?

Старші слизеринці кивнули, вишкірившись.

 — А тепер прошу вас: збийте пиху з Гаррі Поттера, — на цім слові губи професора Квірела скривила посмішка, зрозуміла лише першокласникам.

З якоїсь загальної згоди обкиданий пирогом хлопець опинився попереду групи.

 — Поттере, — звернувся професор Квірел, — познайомся з містером Перегрином Дериком. Він кращий за тебе й зараз це продемонструє.

Дерик покрокував уперед, а Гаррін мозок різноголосо волав: не тікати, не давати відсічі…​

Дерик зупинився на відстані витягнутої руки від Гаррі.

Гаррі ще не розізлився, лише злякався. А це означало, що йому довелося дивитися на підлітка, що був на пів метра вищим за нього, мав досить виражені мʼязи й щетину на обличчі, ще й вищирився в страхітливому очікуванні.

 — Попроси не робити тобі боляче, — порадив професор Квірел. — Можливо, якщо він побачить, що ти достатньо нікчемний, то вирішить, що ти нудний, і піде собі.

Старші слизеринці розсміялися.

 — Будь ласка, — голос Гаррі тремтів. — Не. Роби. Мені. Боляче…​

 — Якось не дуже щиро, — зауважив професор Квірел.

Посмішка Дерика поширшала. Незграбний бовдур видавався дуже зверхнім і…​ Гарріна кров холонула…​

 — Будь ласка, не роби мені боляче, — він спробував ще раз.

Професор Квірел похитав головою:

 — Як, Мерлінова борода, тобі вдалося сказати це образливо, Поттере? Містер Дерик може відповісти на таке тільки одним.

Дерик поволі рушив уперед і наткнувся на Гаррі. Той, ледь не впавши, зробив кілька кроків назад, однак ще до того, як зміг стриматися, незграбно випрямився.

 — Погано, — протягнув професор Квірел, — погано, погано, погано.

 — Ти штовхнув мене, Поттере, — сказав Дерик. — Проси вибачення.

 — Пробач!

 — Не схоже, що тобі прикро, — не вгавав Дерик.

Очі Гаррі поширшали від обурення, йому таки вдалося додати благання до голосу. Дерик сильно його штовхнув, і Гаррі впав на мату, на руки й коліна. Синя тканина, видавалося, майоріла в нього перед очима, зовсім поруч. Він починав сумніватися в справжніх мотивах професора Квірела щодо цієї так званої науки.

Нога опустилася на сідницю Гаррі, і за мить його сильно штовхнуло в бік, перекинувши його на спину.

Дерик розсміявся:

 — А це весело.

Все, що йому потрібно було зробити, це вигукнути, що урок закінчено, і сповістити директора. Це покладе край цьому професорові захисту та його нещасливому перебуванню в Гоґвортсі…​ а професорка Макґонеґел лютуватиме, але…​

(Обличчя професорки Макґонеґел промайнуло перед його очима, вона не видавалася злою, лише сумною…​)

 — Скажи йому, що він кращий за тебе, Поттере, — звелів професор Квірел.

 — Ти. Кращий. За. Мене.

Гаррі почав підійматися, але Дерик поставив ногу йому на груди й штовхнув назад на мату.

Світ почав ставати прозорим, наче кришталь. Лінії дій та їхніх наслідків простягнулися перед ним як на долоні. Цей дурень не очікуватиме відсічі, швидкий удар у пах виведе його з ладу задосить для…​

 — Спробуй ще раз, — промовив професор Квірел.

Раптовим різким рухом Гаррі перекотився, стрімко звівся на ноги й розвернувся до свого справжнього ворога — професора захисту.

 — Ти не маєш терпіння, — сказав професор Квірел.

Гаррі завагався. Його навчений песимізму мозок зобразив мудрого старця з цівкою крови, що стікала з його уст після того, як Гаррі вирвав йому язика…​

Миттю потому Дерик знову штовхнув Гаррі на мату, відтак всівся зверху, вибивши з нього весь дух.

 — Перестань! — закричав Гаррі. — Будь ласка, перестань!

 — Краще, — похвалив професор Квірел. — Це навіть звучало щиро.

Так і було. Це було жахливо й мерзенно: він благав по-справжньому. Гаррі дуже швидко дихав, його переповнювали страх і крижана злість…​

 — Програй, — сказав професор Квірел.

 — Я. Програв, — витиснув із себе Гаррі.

 — Мені подобається, — Дерик не вставав із Гаррі. — Програй ще трохи.

* * *

Руки штовхнули Гаррі, і він, ледь не впавши, опинився в інших руках, що штовхнули його знову. Намагання не плакати лишилися далеко позаду, зараз Гаррі просто докладав усіх зусиль, аби не впасти.

 — Що ти таке, Поттере? — запитав Дерик.

 — Я, н-невдаха, я програв, я здаюся, ви перемогли, ви к-кращі за мене, будь ласка, припиніть…​

Гаррі перечепився об ногу й гепнувся долілиць, уже неспроможний втриматися на ногах. Думки покинули його на мить, після чого він знову спробував підвестися…​

 — Годі! — голосом професора Квірела можна було різати залізо. — Відійдіть від містера Поттера.

Гаррі побачив здивовані обличчя. Холоднеча, що хвилями накочувалася й згасала в його крові, усміхнулася в крижаному задоволенні. А тоді він звалився на мату.

Професор Квірел говорив. Чулися зойки старших слизеринців.

 — А зараз, гадаю, спадкоємець Мелфоїв також хоче дещо вам пояснити, — закінчив він.

Залунав Драковий голос. Різкістю він міг дорівнятися до голоса професора Квірела, а темпу набув такого ж, як тоді, коли Драко імітував свого батька. Він казав щось про «могли підставити весь Слизерин», «хтозна скільки союзників у самій лише школі», «повна відсутність тямущости, не те що хитрощів», «тупі харцизяки, що згодяться хіба що на лакеїв». Щось у задній частині Гарріного мозку попри всі його знання позначило Драко як союзника.

У Гаррі все боліло, мабуть, лишилися синці. Тіло тремтіло від холоду, а розум надміру виснажився. Він подумав було про пісню Фоукса, але без фенікса поруч не зміг згадати мелодії, а коли спробував уявити її, то на гадку не спало нічого, окрім пташиного цвірінькання.

Драко замовчав, і професор Квірел відпустив слизеринців. Гаррі вже розплющив очі й силкувався сісти.

 — Заждіть, — спромігся він, — я хочу дещо…​ сказати…​ їм…​

 — Почекайте містера Поттера, — холодно кинув професор Квірел слизеринцям, що рухалися до виходу.

Гаррі зіпнувся на ноги, хитаючись і старанно ховаючи очі від однокласників. Він не хотів бачити, як вони зараз на нього дивляться. Не хотів бачити їхніх жалощів. Тож натомість поглянув на старших слизеринців, що, видавалося, досі були ошелешеними. Вони очманіло на нього витріщилися. Лише очікування цієї миті давало його темній стороні змогу розігрувати поразку, коли та була за кермом.

 — Ніхто не…​ — почав Гаррі.

 — Зупиніться, — звелів професор Квірел. — Якщо це те, що я думаю, то, будь ласка, дочекайтеся, поки вони підуть. Вони дізнаються про це згодом. Кожен має засвоїти свою науку, містере Поттер.

 — Гаразд, — погодився Гаррі.

 — Ви. Ідіть.

Старшокласники втекли, двері за ними зачинилися.

 — Ніхто не повинен мститися їм, — прохрипів Гаррі. — Це прохання до всіх, хто вважає себе моїм другом. Я мав засвоїти свою науку, вони допомогли мені в цьому, вони також мали засвоїти свою, кінець. Якщо переповідатимете цю історію, будь ласка, не оминайте й цієї частини.

Він обернувся й глянув на професора Квірела.

 — Ви програли, — той вперше заговорив лагідно. У його виконанні це здавалося дивним, начебто його голос взагалі не мав би бути здатним на це.

Гаррі направду програв. Були миті, коли холодна злість повністю щезала, її заступав страх, і тоді він благав — благав по-справжньому.

 — Ви ще живі? — запитав професор Квірел з тією ж дивною лагідністю.

Гаррі спромігся кивнути.

 — Не всі поразки такі. Існують компроміси й капітуляційні домовленості. Існують інші способи примирення з негідниками. Існує ціле мистецтво маніпулювати іншими, дозволяючи їм домінувати над вами. Але спершу поразка має стати мислимою. Ви запамʼятаєте, як ви програли?

 — Так.

 — Чи зможете ви програвати?

 — Гадаю…​ так…​

 — Я теж так гадаю, — професор Квірел низько вклонився, майже торкнувшись волоссям підлоги. — Мої вітання, Гаррі Поттере. Ви перемогли.

Невідомо, як це почалося. Не було когось першого, клас просто вибухнув оваціями — наче громом ударило.

Гаррі не зміг угамувати шок, що так і застиг на його обличчі. Він наважився звести очі на своїх однокласників і побачив на їхніх лицях не жаль, а захоплення. Оплески долинали з Рейвенклову, і Ґрифіндору, і Гафелпафу, і навіть Слизерину — мабуть, тому, що Драко Мелфой також аплодував. Деякі учні підвелися зі стільців, а половина ґрифіндорців видерлася на столи.

Гаррі нетвердо стояв, дозволяючи їхній повазі омивати його, почуваючись сильнішим і, либонь, навіть трохи зціленим.

Професор Квірел дочекався, щоб оплески вщухли. На це знадобилося трохи часу.

 — Здивовані, містере Поттер? — тон професора Квірела був по-доброму насмішкуватим. — Щойно ви дізналися, що реальність не завжди збігається з вашими найстрашнішими нічними жахіттями. Так, якби ви були просто черговим зацькованим бідолахою, невідомим нікому, то після всього цього вони, мабуть, мали б менше поваги. Навіть жаліли б вас, втішаючи звисока. Така, на жаль, людська натура. Однак вас уже знають як сильну особу. І всі бачили, як ви кинули виклик страхові й не відступили, хоч і могли піти будь-якої миті. Невже ви почали зневажати мене, коли я розповів, що навмисно терпів плювання на себе?

Гаррі відчув пекуче відчуття в горлі й відчайдушно опанував себе. Він не довіряв цій дивовижній повазі настільки, щоб знову розплакатися перед нею.

 — Ваше надзвичайне досягнення на моєму занятті заслуговує надзвичайної винагороди, містере Поттер. Будь ласка, прийміть її разом із моїми компліментами від імені мого гуртожитку й запамʼятайте віднині й надалі: не всі слизеринці однакові. Є слизеринці, але є й слизеринці, — на цім слові професор Квірел широко усміхнувся. — Пʼятдесят одне очко Рейвенкловові.

На мить запала приголомшена тиша, а тоді рейвенкловці вибухнули криками, свистом і радісними підбадьорюваннями.

(І тієї ж миті Гаррі відчув, що щось неправильно з цим усім, професорка Макґонеґел мала рацію: мусять існувати наслідки, має бути ціна, яку треба заплатити, не можна просто повернути все, як було, ось так…​)

Але, побачивши радісні обличчя рейвенкловців, він зрозумів, що просто не зможе відмовитися. І мозок підкинув йому пропозицію. Добру пропозицію. Гаррі не вірилося, що його мозок все ще здатен тримати його на ногах, не те що генерувати вдалі ідеї.

 — Професоре Квірел, — промовив Гаррі так чітко, наскільки це було можливо з його пекучим горлом. — Ви є всім, чим слизеринець має бути, і, гадаю, ви є тим, що Салазар Слизерин мав на умі, коли допомагав засновувати Гоґвортс. Дякую вам і вашому гуртожиткові, — Драко ледь помітно кивав і повільно крутив пальцем, заохочуючи його говорити далі. — Вважаю, це заслуговує на трикратне ура для Слизерину. Ану, хто зі мною? — Гаррі зробив павзу. — Ура! — лише кілька людей спромоглося приєднатися до першої спроби. — Ура! — цього разу більшість Рейвенклову. — Ура! — це вже був майже весь Рейвенклов, окремі гафелпафці й приблизно чверть Ґрифіндору.

Драко швидко й ненадовго здійняв великого пальця догори.

Більшість слизеринців приголомшено заціпеніла. Дехто задумливо витріщався на професора Квірела. Блез Забіні оцінююче й заінтриговано роздивлявся Гаррі.

 — Дякую, Гаррі Поттере, — професор Квірел вклонився, все ще широко усміхаючись. Він повернувся до класу: — Тепер, вірте чи ні, ми ще маємо пів години заняття — цілком достатньо, щоб ознайомити вас із закляттям простого щита. Містер Поттер, звісно, покине нас і відпочине — він чесно на це заслужив.

 — Я можу…​

 — Телепень, — мʼяко зауважив професор Квірел. Клас уже реготав. — Ваші товариші навчать вас після уроку або ж це зроблю я особисто, якщо знадобиться. Але зараз ви пройдете крізь треті двері ліворуч позаду помосту, де знайдете ліжко, набір виняткових смаколиків і деяку дуже легку для читання літературу з гоґвортської бібліотеки. Вам заборонено брати із собою щось іще, тим паче підручники. Тепер ідіть.

Гаррі вийшов.

Розділ 20. Теорема Баєса

Те, що здатна знищити Ролінґ, має бути знищено.

* * *

Гаррі лежав на мʼякому, хоч і розкладному ліжку в маленькій кімнаті, витріщаючись на сіру стелю. Він зʼїв чимало смаколиків професора Квірела: обсипаних блискучою стружкою та прикрашених дрібними цукровими намистинками мудрованих ласощів із шоколаду та ще чогось. Здавалися вони вкрай дорогими, а виявилися й справді доволі смачними. Його не гриз жоден докір сумління — він на це заслужив.

Він навіть не намагався заснути. Гаррі мав підозри, що йому не сподобається те, що станеться, якщо він заплющить очі. Він не намагався читати. Не зміг би зосередитися.

Цікаво: хай який втомлений, але Гаррін мозок без упину працював і працював. Він ставав не таким метикованим, проте вимикатися відмовлявся.

Гаррі по-справжньому тріумфував.

Думка «програма ні-темному-лордові-Гаррі, +1 бал» і близько не могла передати цього. Гаррі стало цікаво, що сказав би Сортувальний Капелюх зараз, якби опинився в нього на голові.

Не дивно, що професор Квірел звинувачував був його в тому, що він простує стежкою темного лорда. Як же повільно до нього доходило, він мав побачити паралелі відразу…​

«Зрозумійте, що Темний Лорд не переміг того дня. Його метою було навчитися бойових мистецтв, та він пішов без жодного уроку».

Гаррі прийшов був до кабінету настоянок із наміром вивчати зілля й настоянки. І пішов без жодного уроку. А професор Квірел почув про це, страх як точно все зрозумів, втрутився й зіштовхнув Гаррі зі шляху, що перетворив би його на копію Відомо-Кого.

У двері постукали.

 — Заняття завершено, — тихо повідомив професор Квірел.

Гаррі наблизився до дверей, як зненацька його взяла тривога. Напруга почала спадати, коли він почув, як кроки з другого боку віддаляються.

«Що це в біса таке? Це те, через що його зрештою звільнять?».

Відчинивши двері, Гаррі побачив професора Квірела, що стояв щонайменше за пʼять метрів від нього.

«Він теж це відчуває?».

Вони перетнули тепер уже порожній поміст і підійшли до стола професора Квірела, на який він сперся. Гаррі, як і раніше, зупинився поруч із підвищенням. Він якось відчував професорову дружність, хоча його обличчя не втрачало звичної серйозности.

 — Отже. Про що ви хотіли зі мною поговорити, містере Поттер?

«Я маю загадкову темну сторону». Але Гаррі не міг просто це випалити.

 — Професоре Квірел, тепер я зійшов зі шляху становлення темним лордом?

 — Містере Поттер, — урочисто промовив він, глянувши на Гаррі з ледь помітною усмішкою, — дам вам невеличку пораду. Є така річ, як занадто бездоганний виступ. Справжні люди, що їх щойно протягом пʼятнадцяти хвилин били й принижували, не підіймаються й не пробачають милостиво своїх ворогів. Так чинять ті, хто хоче переконати всіх, що вони не темні, не…​

 — Неймовірно! Не можна кожним спостереженням підтверджувати свою теорію!

 — А тут ви трішки переборщили з обуренням.

 — Що в біса я маю зробити, щоб переконати вас?

 — Переконати, що ви не плекаєте намірів стати темним лордом? — поцікавився відверто задоволений професор Квірел. — Гадаю, вистачить просто підняти правицю.

 — Що? — тупо запитав Гаррі. — Але ж я можу підняти правицю незалежно від…​ — він урвав себе на півслові, почуваючись дурнем.

 — А й справді. Ви можете легко зробити це в будь-якому разі. Жоден ваш вчинок не переконає мене, бо я знатиму, що саме цього ви й намагаєтеся досягти. Якщо точніше, то нехай і зі скрипом, але я припускаю, що цілковито добрі люди існують, хоч особисто й не стрічав таких. А втім, це однаково малоймовірно, щоб хтось терпів протягом пʼятнадцяти хвилин побиття, а тоді підвівся зі щирою жагою пробачити нападників. Куди ймовірніше, що хлопчик розглядав був такі дії як роль, яку треба зіграти, щоб переконати вчителя й однокласників у одному: він не наступний темний лорд. Важить не те, чим вчинок видається зовні, містере Поттер, а те, які стани свідомости роблять той чи інший вчинок більш чи менш імовірним.

Гаррі кліпнув. Чарівник щойно пояснив йому різницю між евристикою репрезентативности й Баєсовим тлумаченням свідчення.

 — Та знову ж таки, — провадив далі професор Квірел, — будь-хто може хотіти вразити своїх друзів, це не обовʼязково щось темне. Отже. Це не вважатиметься визнанням, містере Поттер. Скажіть чесно, про що ви думали, коли забороняли помсту? Ви робили це в щирому пориві прощення? Чи свідомою оцінювали, як ваші однокласники відреагують на такий жест?

«Подеколи ми самі творимо свою пісню фенікса».

Але вголос Гаррі цього не вимовив. Було очевидно, що професор Квірел не повірить йому й, мабуть, почне поважати Гаррі трохи менше через таку незграбну спробу збрехати.

 — Вірте чи ні, містере Поттер, — професор Квірел задоволено всміхнувся після нетривалої мовчанки, — вам не варто боятися того, що мені відома ваша таємниця. Я не збираюся відраджувати вас від мрій стати наступним темним лордом. Якби я міг вернути час назад і вилучити якось це прагнення з молодого себе, то теперішній я не здобув би від цього жодної переваги. Доки в мені жевріла ця мета, вона змушувала мене вчитися, вдосконалюватися й сильнішати. Ми стаємо тими, ким маємо бути, йдучи за своїми бажаннями, хай куди вони нас приведуть. Це мудрість Салазара. Попросіть показати вам секцію бібліотеки з книжками, що їх читав я тринадцятирічний, і я залюбки вас проведу.

 — Та якого ж дідька.

Гаррі різко сів на тверду мармурову підлогу, відтак ліг на спину й втупився в далекі арки на стелі. Не драматичне падіння, звісно, але також ефектно, ще й без шкоди для себе.

 — Все ще переборщуєте з обуренням, — зауважив професор Квірел.

Гаррі не дивився на нього, проте чув стриманий сміх у його голосі. А тоді зрозумів.

 — Гадаю, я знаю, що ввело вас в оману. Власне, саме про це я й хотів поговорити. Професоре Квірел, гадаю, те, що ви бачите в мені, — це моя загадкова темна сторона.

Запала тиша.

 — Ваша…​ темна сторона…​

Гаррі сів. Професор обдарував його таким дивним виразом обличчя, якого Гаррі ще не доводилося бачити взагалі ні в кого, не кажучи вже про статечного професора Квірела.

 — Це відбувається, коли я злюся, — пояснив він. — Моя кров крижаніє, усе холоне, усе набуває надзвичайної чіткости…​ Тепер очевидно, що вона давно зі мною. У першому класі маґлівської школи хтось намагався забрати мого мʼяча на перерві. Тоді я сховав його за спину й ударив кривдника ногою в сонячне сплетіння, бо читав був, що це слабке місце. Інші діти більше мене не займали. А ще я вкусив учительку з математики, коли та не визнала мого домінування. Однак лише нещодавно я опинився під достатнім тиском, щоб помітити: це справжня, ну знаєте, загадкова темна сторона, а не просто невміння стримати гнів, як вважав був шкільний психолог. І в мене не проявляється якихось надзвичайних магічних здібностей, коли таке трапляється, — це було найперше, що я перевірив.

Професор Квірел потер носа:

 — Дозвольте це обміркувати.

Гаррі чекав у тиші цілу хвилину, скориставшись цим часом, щоб підвестися. Це виявилося складніше, ніж він очікував.

 — Ну, — озвався професор Квірел трохи згодом. — Гадаю, ви таки змогли сказати щось, що мене переконає.

 — Я вже зрозумів: моя темна сторона — це лише інша частина мене. Вихід не в тому, щоб ніколи не злитися, а в тому, щоб навчитися контролювати й приймати її. Я не якийсь тупак і вдосталь надивився таких історій, щоб знати, до чого це все прямує. Проте це складно, і мені здається, що ви можете допомогти.

 — Ну…​ так…​ Мушу визнати, це дуже проникливо з вашого боку, містере Поттер…​ Ця сторона, як ви вже, видається, здогадалися, — це ваша готовність убити, і, як ви кажете, це частина вас…​

 — І її треба тренувати, — завершив Гаррі.

 — І її треба тренувати, так, — обличчя професора Квірела досі було доволі дивним. — Містере Поттер, якщо ви й справді не бажаєте стати наступним темним лордом, то від якого прагнення Сортувальний Капелюх намагався відмовити вас, через яке прагнення вас розподілили до Слизерину?

 — Мене розподілили до Рейвенклову!

 — Містере Поттер, — губи професора Квірела скривилися в уже звичному сухому посміху, — я знаю, ви звикли, що вас оточують самі тільки невігласи, проте, будь ласка, не записуйте мене до їхніх лав. Імовірність того, що Сортувальний Капелюх розіграє когось уперше за вісімсот років саме на вашій голові, настільки низька, що не варта й розгляду. Припустімо, ви клацнули пальцями й винайшли якийсь простий і кмітливий спосіб обійти антишахрайські закляття, накладені на Капелюх, хоча сам я не можу вигадати такого методу. Але є куди ймовірніше пояснення: Дамблдорові не припав до вподоби вибір Капелюха для Хлопчика-Що-Вижив. Це очевидно для будь-кого з найдрібнішою дещицею клепки в голові, тобто вашій таємниці в Гоґвортсі нічого не загрожує.

Гаррі розкрив, а тоді знову закрив рота, відчуваючи повну безпорадність. Професор Квірел помилявся, однак так переконливо, що Гаррі починав думати, що це просто справді було раціональним висновком на основі доступних йому даних. Трапляється — цілковито непередбачувано, та все ж іноді трапляється, — що зʼявляється якесь вкрай малоймовірне свідчення, яке перетворює найліпший із наявних здогадів на помилковий. Навіть медичний тест, що хибить лиш один раз на тисячу, однаково подеколи помиляється.

 — Можу я попросити вас ніколи не повторювати того, що я зараз скажу? — запитав Гаррі.

 — Безсумнівно. Вважайте, що попросили.

Гаррі теж був не ликом шитий.

 — Я можу вважати, що ви погодилися?

 — Дуже добре, містере Поттер. Ви й справді можете так вважати.

 — Професоре Квірел…​

 — Я не повторюватиму того, що ви зараз скажете, — з усмішкою запевнив той.

Вони вдвох посміялися, відтак Гаррі знову посерйознішав.

 — Сортувальний Капелюх вважав, що я стану темним лордом, якщо не піду до Гафелпафу. Проте я не хочу ним ставати.

 — Містере Поттер…​ Не зрозумійте мене неправильно. Обіцяю, що ваші слова ніяк не вплинуть на ваші оцінки, я всього лиш хочу почути вашу власну чесну відповідь. А чом би й ні?

Гаррі знову відчув безпорадність. Не ставай темним лордом — настільки очевидна теорема в його системі моральних цінностей, що навести виведення доказу виявилося складно.

 — Ем, люди постраждають?

 — Але ж ви, безперечно, хотіли, щоб люди постраждали. Ви хотіли зробити боляче цим хуліганам сьогодні. Бути темним лордом означає, що шкоди зазнаю́ть ті, кому ви хочете її завдати.

Гаррі покопирсався в думках, вирішивши спинитися на найбільш очевидній:

 — По-перше, лише те, що я хочу комусь зашкодити, ще не означає, що це правильно…​

 — Що ж визначає правильність, як не ваше бажання?

 — А-а, преференційний утилітаризм.

 — Перепрошую?

 — Етична теорія. Вона проголошує добром те, що задовольняє інтереси більшости.

 — Ні, — професор Квірел потер перенісся. — Гадаю, це не зовсім те, що я мав на увазі, містере Поттер. Зрештою, усі люди роблять те, що хочуть. Іноді вони називають правильними вчинки, що їх хочуть здійснити, проте як хтось може діяти, окрім як із власного бажання?

 — Ну, очевидно, я не міг би діяти з огляду на мораль, якби вона не була здатною мотивувати мене. Але це не значить, що бажання зашкодити тим слизеринцям має наді мною більшу владу, ніж моральні переконання!

Професор Квірел кліпнув.

 — Не згадуючи вже про те, — провадив далі Гаррі, — що саме існування темного лорда призвело б до багатьох невинних жертв серед сторонніх!

 — А яке вам до них діло? Що вони зробили для вас?

 — О, — Гаррі розсміявся, — це десь так само тонко, як «Атлант розправив плечі».

 — Перепрошую? — знову сказав професор Квірел.

 — Є така книжка. Батьки забороняли мені її читати, бо гадали, що вона мене зіпсує, тож я однаково її прочитав. І образився: як вони могли припустити, що я попадуся в настільки очевидні пастки. Бла-бла-бла, спроба тиснути на моє почуття вищости, інші лише гальмують мене, бла-бла-бла.

 — Отже, ви стверджуєте, що мені варто розставляти менш очевидні пастки? — професор Квірел задумливо постукав пальцем по щоці. — Я можу над цим попрацювати.

Вони вдвох посміялися.

 — Але повернімося до поточного питання. Що всі ці інші зробили для вас?

 — Купу всього! Мої батьки взяли мене після смерти моїх батьків, тому що вони хороші люди, і я зрадив би це, ставши темним лордом.

Деякий час професор Квірел мовчав.

 — Зізнаюся, — тихо мовив він, — у вашому віці мені таке навіть не спало б на думку.

 — Співчуваю.

 — Дарма. Це було давно, і, на моє превелике задоволення, я вже розвʼязав свої проблеми з батьками. Отже, ви стримуєтеся через несхвалення батьків? Чи значить це, що в разі їхньої наглої смерти зникнуть усі перепони, що зупиняють вас від…​

 — Ні, — перебив Гаррі. — Просто ні. Це їхній порив творити добро захистив мене. Такий порив мають не лише мої батьки. І ось його я б зрадив.

 — Хай там як, містере Поттер, ви не відповіли на моє перше питання. Яке ваше прагнення?

 — О. Ем…​ — він упорядкував свої думки. — Зрозуміти все, що потрібно знати про всесвіт, застосувати це знання, щоб стати всемогутнім, і використати цю силу, щоб змінити реальність, адже я маю деякі заперечення щодо того, як усе влаштовано зараз.

Запала нетривала тиша.

 — Вибачте, якщо я зверзу зараз дурницю, містере Поттер, але ви впевнені, що не зізналися щойно в бажанні стати темним лордом?

 — Це лише якщо використовувати силу на зло, — пояснив Гаррі. — А якщо заради добра, то ти світлий лорд.

 — Зрозуміло, — професор Квірел постукав пальцем по іншій щоці. — Гадаю, я можу з цим попрацювати. Однак, містере Поттер, хоча обсяг ваших прагнень і гідний самого Салазара, як саме ви пропонуєте цього досягти? Першим кроком буде стати незрівнянним бойовим магом, чи керівником невимовників, чи міністром магії, чи…​

 — Першим кроком буде стати науковцем.

Професор Квірел подивився на Гаррі так, ніби той щойно перетворився на кота.

 — Науковцем, — по деякому часі уточнив він.

Гаррі кивнув.

 — Науковцем? — повторив професор Квірел.

 — Так. Я досягну своєї мети за допомогою сили…​ Науки!

 — Науковцем! — вигукнув професор Квірел. Його обличчя палало щирим обуренням, а голос став сильнішим і жорсткішим. — Ви могли б стати найкращим з-поміж моїх учнів! Найліпшим бойовим магом, що виходив із Гоґвортсу упродовж пʼяти десятиліть! Я не уявляю, як ви марнуєте дні в білому халаті й робите безґлузді речі з пацюками!

 — Гей! Наука — це значно більше, ніж це! Не те щоб у експериментах над пацюками було щось погане, звісно. Однак саме наука дає змогу розуміти й контролювати всесвіт…​

 — Йолоп, — тихо й із гіркотою обірвав його професор Квірел. — Ви йолоп, Гаррі Поттере, — він провів долонею по лиці, і воно стало спокійнішим. — Чи, можливо, ви ще просто не знайшли свого справжнього прагнення. Дозвольте наполегливо порекомендувати вам стати натомість темним лордом. Я зроблю все що завгодно, щоб допомогти, — вважайте це послугою людству.

 — Вам не подобається наука, — повільно сказав Гаррі. — Чому?

 — Ці дурнуваті маґли колись усіх нас повбивають! — голос професора Квірела погучнішав. — Вони покінчать зі світом! З усім світом!

 — Ви про що, — Гаррі трохи розгубився, — про ядерну зброю?

 — Так, про ядерну зброю! — професор Квірел майже кричав. — Навіть Той-Кого-Не-Можна-Називати ніколи не вдавався до неї, мабуть, тому, що не хотів правити купкою попелу! Її ніколи не мало бути створено! А з часом лише гіршатиме! — він виструнчився й більше не спирався на стіл. — Є брами, що їх не відчиняють, є печаті, що їх не зривають! Телепні, нездатні встояти перед спокусою пхати носа куди не слід, помирають від менших загроз куди раніше, а всі вцілілі знають: деякі таємниці не довіряють тим, хто має замало мізків чи самоконтролю, щоб додуматися до них самостійно! Це відомо кожному могутньому чарівникові! Навіть найжахливішим темним чарівникам! Лиш недоумкуваті маґли ніяк цього не второпають! Жадібні, нікчемні людці, що винайшли ядерну зброю й не змогли втримати це знання при собі, вони розпатякали своїм дурним політикам, і тепер ми мусимо жити в постійному страху знищення!

Це доволі відрізнялося від погляду на речі, що з ним Гаррі зростав. Йому ніколи не спадало на гадку, що ядерним фізикам варто було створити таємну спільноту й оберігати секрет ядерної зброї від усіх, кому бракувало мізків, щоб належати до їхнього кола. Думка була щонайменше захопливою. Чи мали б вони паролі? Чи ховалися б за масками?

(Взагалі, Гаррі припускав, що фізики уже приховують безліч руйнівних відкриттів, а секрет ядерної зброї — єдиний, що вирвався на волю. Для Гаррі світ навколо нього залишився б таким самим — за будь-якого розвитку подій.)

 — Треба обміркувати, — зазначив він. — Це для мене нова думка. І однією з неочевидних таємниць науки, що її передає лише жменька вчителів своїм учням, є те, як не зливати в унітаз нові ідеї, щойно зачувши не надто для себе приємні.

Професор Квірел знову кліпнув.

 — Чи є якісь розділи науки, що їх ви схвалюєте? — запитав Гаррі. — Можливо, медицина?

 — Космічні подорожі. Однак маґли повзуть мов черепахи саме в тому проєкті, що може дати чарівникам змогу втекти з цієї планети, доки її ще не підірвали.

 — Я теж великий прихильник космічної програми, — Гаррі кивнув. — Принаймні в цьому ми схожі.

Професор Квірел поглянув на нього. Щось дивне промайнуло в його очах.

 — Мені потрібне ваше слово, ваша обітниця й ваша клятва ніколи не розповідати про те, що зараз відбудеться.

 — Маєте, — миттю відповів Гаррі.

 — Дотримуйтеся цієї присяги, інакше наслідки вам не сподобаються. Зараз я накладу рідкісні й потужні чари — не на вас, а на кабінет навколо. Замріть, щойно почуєте закляття, не перетинайте його меж. Ви мусите не взаємодіяти з магією, яку я підтримуватиму, лише дивитися. Інакше я це припиню, — професор Квірел на хвильку замовчав. — І постарайтеся не впасти.

Гаррі здивовано й нетерпляче кивнув. Професор Квірел здійняв паличку й вимовив щось, що Гарріні вуха й розум взагалі відмовилися сприймати. Слова просто ковзнули його свідомістю й канули в забуття.

Клаптик мармуру навколо його ніг залишився незмінним. Решта підлоги щезла, щезли стіни й стеля. Він опинився на невеличкому диску з білого мармуру посеред безбережжя зірок, що горіли напрочуд яскраво й немерехтливо. Не було ані Землі, ані Місяця, ані Сонця, принаймні Гаррі не вдалося його розпізнати. Професор Квірел стояв там, де й раніше, ширяючи в зоряному океані. Чумацький Шлях плинув величезним вихором світла, і що більше Гаррін зір пристосовувався до темряви, то яскравішим він ставав.

Жодне видовище ніколи не викликало в нього стільки емоцій.

 — Ми…​ у космосі?..

 — Ні, — у професоровім голосі змішалися сум і благоговійність. — Проте це справжнє зображення.

Гаррі хутко витер сльози, що навернулися йому на очі. Він не пропустить цього, не дасть якійсь нікчемній воді затьмарити його зір.

Зірки більше не скидалися на крихітні коштовні камінці у величезному оксамитовому куполі, якими вони бачилися із Землі. Тут не було неба над головою, жодної сфери навколо. Лише бездоганні вогники посеред бездоганної чорноти, нескінченної порожнечі з незліченними крихітними щілинами, крізь які пробивалося сяйво з якогось немислимого чужого світу.

У космосі зірки були страшенно, страшенно, страшенно далекими.

Гаррі все витирав і витирав сльози.

 — Іноді, — професор Квірел заговорив тихо, майже нечутно, — коли цей зіпсутий світ здається мені особливо мерзенним, я запитую себе: може, десь удалині існує якесь місце суто для мене? Гадки не маю, що б це міг бути за світ, і якщо мені навіть уявити його не до снаги, то як я можу вірити в його існування? А втім, у цьому неохопному всесвіті, а що як воно і справді десь є? Однак зірки дуже, дуже далеко. Навіть якщо знати шлях, часу на подорож пішло б багато-багато. Цікаво, які сни я б побачив, заснувши так надовго…​

Хоч і почуваючись святотатцем, Гаррі наважився прошепотіти:

 — Будь ласка, дозвольте побути тут ще трохи.

Професор Квірел кивнув, стоячи без жодної опори посеред зірок.

Виявилося надзвичайно легко забути про невеличкий мармуровий диск під ногами, про власне тіло, стати точкою свідомости, що чи то нерухомо зависла, чи то пересувалася — ніяк не збагнути тепер, коли всі відстані втратили будь-яке значення.

Це був час поза часом.

Раптом зірки щезли, їх замінив клас.

 — Мені шкода, — вибачився професор Квірел, — але незабаром у нас зʼявиться компанія.

 — Усе гаразд, — прошепотів Гаррі. — Цього вистачило.

Він ніколи не забуде цього дня, і не через неістотні дурниці, що відбулися раніше. Він навчиться цього закляття, навіть якщо це стане останнім його знанням.

Важкі дубові двері враз зірвалися із завіс і з пронизливим скреготом впали на мармурову підлогу.

 — КВІРІНЕ! ЯК ТИ ПОСМІВ!

Древній і могутній чарівник величезною грозовою хмарою влетів до приміщення. Очі його палали таким гнівом, що суворий погляд, яким він обдарував був Гаррі раніше, здавався тепер дрібничкою.

Розум Гаррі дещо дезорієнтувався, коли та його частина, що хотіла з криком втекти від найстрашнішої з усіх відомих йому речей, так і зробила, поступившись місцем частині, здатній тримати удар. Жодна з Гарріних граней не була в захваті від того, що їхнє спостереження за зірками перервали.

 — Директоре Албусе Персів…​ — почав він крижаним тоном.

БАБАХ. Кулак професора Квірела гучно опустився на стіл.

 — Містере Поттер! — гаркнув він. — Це директор Гоґвортсу, а ви лише учень! Звертайтеся до нього належно!

Гаррі глянув на професора Квірела, що окинув його суворим поглядом. Жоден із них не всміхався.

Широкими кроками Дамблдор наблизився до Гаррі й професора Квірела та здивовано на них витріщився.

 — Вибачте, — покірно й ввічливо сказав Гаррі. — Директоре, дякую за бажання мене захистити, проте професор Квірел вчинив правильно.

Дамблдорове лице повільно змінилося з такого, що випаровує сталь, на щось просто розгніване:

 — Я чув розмови учнів про те, що цей чоловік дозволив старшим слизеринцям познущатися з тебе! Що він заборонив тобі захищатися!

Гаррі кивнув:

 — Він точно знав, що зі мною не так, і показав мені, як це виправити.

 — Гаррі, що ти верзеш?

 — Я навчав його програвати, — сухо втрутився професор Квірел. — Це важлива життєва навичка.

Дамблдор, очевидно, досі не зрозумів, проте голос дещо стишив і сповільнив:

 — Гаррі…​ Якщо професор із захисту якось тебе залякав, щоб ти не скаржився…​

«Безумцю, навіть після всього, що сталося сьогодні, невже ви справді гадаєте, що я…​».

 — Директоре, — Гаррі намагався звучати присоромлено, — замовчування образ із боку професорів не є однією з моїх вад.

Професор Квірел тихенько засміявся:

 — Не ідеально, містере Поттер, однак для першого дня непогано. Директоре, ви дослухали до пʼятдесяти одного очка для Рейвенклову чи вилетіли з кімнати, щойно почули про першу частину?

 — Пʼятдесят одне очко для Рейвенклову? — збентеження, що промайнуло на Дамблдоровім обличчі, змінилося подивом.

 — Він їх не очікував, — професор Квірел кивнув, — проте це здавалося доречним. Передайте професорці Макґонеґел, що, на мою думку, чуток про поневіряння містера Поттера, яких йому довелося зазнати задля повернення втрачених очок, цілком достатньо для досягнення її мети. Ні, директоре, містер Поттер нічого мені не розповідав. Легко зрозуміти, яка частина сьогоднішніх подій є її роботою, як і те, що остаточний компроміс належав вам. Хоча мені й цікаво, яким дивом містер Поттер зміг взяти гору над вами зі Снейпом, а професорка Макґонеґел — над ним.

Гаррі якось вдалося не видати себе. Невже для справжнього слизеринця це було настільки очевидним?

Дамблдор підійшов ближче до Гаррі, уважно його роздивляючись.

 — Щось у тебе вигляд не дуже, Гаррі, — він проникливо глянув на його обличчя. — Чим ти сьогодні обідав?

 — Що? — здивувався Гаррі.

Це питання заскочило його зненацька. Навіщо Дамблдорові знати про печеню з ягнятини й тонкі скибочки броколі, якщо це було останньою з можливих причин…​

 — Не зважай, — старий чарівник випрямився. — Гадаю, з тобою все гаразд.

Професор Квірел кахикнув — гучно й нарочито. Гаррі повернувся до нього й побачив, що той витріщився на Дамблдора.

 — Кге-кгем! — почулося ще раз.

Дамблдор і професор Квірел схрестили погляди — ніби якась тінь пролягла між ними.

 — Якщо ви не розкажете йому, — заявив професор Квірел, — то це зроблю я, навіть якщо мене звільнять.

Дамблдор зітхнув і повернувся до Гаррі.

 — Перепрошую за вдирання до вашого ментального простору, містере Поттер, — офіційним тоном виголосив директор. — Я не мав жодного іншого наміру, окрім як перевірити, чи зробив був професор Квірел те саме.

«Що?».

Сумʼяття тривало саме стільки, щоб Гаррі збагнув, що саме щойно відбулося.

 — Ви!..

 — Спокійніше, містере Поттер.

А втім, попри такі слова професорове обличчя було жорстким, коли він дивився на Дамблдора.

 — Виманологію іноді плутають зі здоровим ґлуздом, — зазначив директор. — Проте вона залишає сліди, що їх може виявити інший вправний виманолог. Це все, що я шукав, містере Поттер, тому поставив вам побічне питання, щоб ви точно не думали ні про що важливе під час моїх пошуків.

 — Треба було спершу спитати!

 — Ні, містере Поттер, — професор Квірел похитав головою, — директор мав удосталь підстав для занепокоєння, а якби він попросив дозволу, то ви б думали саме про те, що хотіли б приховати від нього. Мене більше бентежить, директоре, — його голос залунав різко, — що ви не завважили за потрібне поінформувати його опісля!

 — Ви щойно вкрай ускладнили майбутні перевірки його ментального стану, — Дамблдор холодно зиркнув на професора Квірела. — Цікаво, чи не цього ви й добивалися?

 — У цій школі забагато виманологів, — професор Квірел здавався непохитним. — Я наполягаю, щоб містер Поттер навчався блокології. Чи дозволите ви мені бути його вчителем?

 — У жодному разі, — миттєво відповів Дамблдор.

 — Так я й думав. Що ж, оскільки ви позбавили містера Поттера моїх безкоштовних послуг, то ви й оплатите його заняття з акредитованим інструктором із блокології.

 — Такі послуги коштують чимало, — Дамблдор здивовано розглядав професора Квірела. — Хоча я маю певні звʼязки…​

 — Ні, — професор Квірел рвучко захитав головою. — Нехай менеджер містера Поттера з «Ґрінґотсу» порекомендує йому стороннього інструктора. З усією повагою, директоре Дамблдор, після ранкових подій я змушений виступити проти того, щоб ви чи ваші друзі мали доступ до розуму містера Поттера. Я також наполягаю, щоб інструктор дав незламну обітницю нерозголошення, а також погодився на негайне стирання памʼяті після кожного заняття.

 — Такі послуги надзвичайно дорогі, як вам чудово відомо, — Дамблдор насупився. — І я не можу не поцікавитися, чому ви вважаєте це доцільним.

 — Якщо проблема в грошах, — втрутився Гаррі, — то я маю деякі думки щодо швидкого набування великих сум…​

 — Дякую, Квіріне, ваша мудрість тепер очевидна, перепрошую, що брав її під сумнів. Турбота про Гаррі Поттера також робить вам честь.

 — Будь ласка, — відповів професор Квірел. — Сподіваюся, ви також не заперечуватимете, якщо я особливо зосереджу на ньому свою увагу, — він прибрав серйозного й незворушного вигляду.

Дамблдор поглянув на Гаррі.

 — Я теж цього бажаю, — озвався він.

 — То он як воно буде…​ — повільно протягнув старий чарівник. Щось дивне промайнуло на його обличчі. — Гаррі…​ Ти маєш розуміти: обравши цього чоловіка своїм вчителем і другом, своїм першим наставником, так чи інакше, але ти його втратиш. І невідомо, як саме це трапиться й чи вдасться тобі одного дня його повернути.

Гаррі про таке якось не подумав. Проте над посадою професора захисту й справді висіло прокляття…​ І все вказувало на те, що діяло воно з бездоганною частотою вже десятиліттями…​

 — Либонь. Проте я буду до його послуг, доки стане сил, — тихо промовив професор Квірел.

 — Гадаю, це принаймні ощадливо, — Дамблдор зітхнув. — Бо як професорові із захисту вам уже вготовано долею якесь невідоме лихо.

Гаррі довелося докласти зусиль, щоб не змінитися в лиці, усвідомивши, що саме Дамблдор мав на увазі.

 — Я повідомлю мадам Пінс, що містерові Поттеру дозволено брати книжки з блокології, — сказав Дамблдор.

 — Є підготовчі вправи, що їх ви маєте виконати самостійно, — додав професор Квірел. — І пропоную поквапитися.

Гаррі кивнув.

 — Що ж, дозвольте вас покинути, — Дамблдор кивнув їм обом і дещо повільно пішов.

 — Ви можете знову виконати це закляття? — запитав Гаррі, щойно Дамблдор зник.

 — Не сьогодні, — тихо відповів професор Квірел, — і, боюся, не завтра. Щоб його розпочати, треба багато сил, хоча підтримання забирає значно менше. Зазвичай я не зупиняю його якомога довше, та цього разу піддався пориву, не подумавши. Слід було передбачити, що нас можуть перервати…​

Цієї миті Гаррі вважав Дамблдора найнеулюбленішою людиною у всесвіті.

Вони вдвох зітхнули.

 — Навіть якщо мені випаде лишень одна-єдина нагода побачити це ще раз, — сказав Гаррі, — я назавжди залишуся вам вдячним.

Професор Квірел кивнув.

 — Ви чули про програму «Піонер»? — запитав Гаррі. — Це апарати, що пролітали повз різні планети й фотографували їх. Двоє з них перейдуть на траєкторії, що виведуть їх із Сонячної системи до міжзоряного простору. Тому до них додали золоті пластинки із зображеннями чоловіка й жінки та вказівками, де розташовується Сонце в нашій галактиці.

Професор Квірел хвильку помовчав і усміхнувся:

 — Містере Поттер, чи зможете ви вгадати, про що я подумав, завершивши складати перелік тридцяти семи речей, що їх я ніколи не робитиму, коли стану темним лордом? Поставте себе на моє місце й спробуйте здогадатися.

Гаррі уявив, як він дивиться на список із тридцяти семи речей, що їх не можна буде робити, щойно він стане темним лордом.

 — Ви вирішили, що якщо ненастанно доведеться дотримуватися всіх правил, то взагалі немає сенсу ставати темним лордом.

 — Точнісінько, — професор Квірел усміхнувся. — Отже, я збираюся знехтувати другим пунктом і повихвалятися деякими моїми діяннями. Не уявляю, як це знання може комусь зашкодити. І я майже певен, що ви однаково про це здогадалися б, познайомившись зі мною достатньо добре. А втім…​ Присягніться, що ніколи не розповідатимете про те, що я зараз скажу.

 — Присягаюся! — Гаррі відчував, що буде справді цікаво.

 — Я передплачую одне маґлівське видання, щоб стежити за новинами про космічні подорожі. Я не чув про «Піонер-10» аж до самого його запуску, проте дізнавшись, що «Піонер-11» також покидає Сонячну систему назавжди, — професор Квірел вишкірився своєю найширшою усмішкою з тих, що Гаррі вже бачив, — я прошмигнув у НАСА — так-так — і наклав чудове маленьке закляття на цю чудову золоту пластину, завдяки якій вона існуватиме значно довше, ніж без нього.

…​

…​

…​

 — Так, — професор Квірел ніби повищав метрів на пʼятнадцять, — я очікував на таку реакцію.

…​

…​

…​

 — Містере Поттер?

 — …​Я не маю слів.

 — «Ви перемогли» здається доречним, — підказав професор Квірел.

 — Ви перемогли, — негайно повторив Гаррі.

 — Бачите? Можна лише уявити, у яку страшну халепу ви вскочили б, якби не змогли цього вимовити.

Вони вдвох посміялися.

Гаррі спало на думку ще дещо:

 — А ви раптом не залишили на пластині якоїсь додаткової інформації?

 — Додаткової інформації?

Це прозвучало так, ніби професора Квірела надзвичайно заінтригувала ця цілковито нова для нього ідея. Що Гаррі визнав доволі підозрілим, адже йому на таку думку знадобилася менш як хвилина.

 — Може, ви додали голографічне послання, як у «Зоряних війнах»? Чи…​ гм. Схоже на те, що портрети містять стільки ж інформації, скільки й весь людський мозок…​ Ви не могли збільшити масу апарата, але перетворити якусь із його частин на власний портрет — цілком. Чи знайшли добровольця, що помирав від смертельної хвороби, прошмигнули з ним до НАСА й використали таке закляття, щоб його привид опинився на пластині.

 — Містере Поттер, — голос професора Квірела зненацька посуворішав. — Закляття, що вимагає людської смерти, міністерство, безсумнівно, визнає таким, що належить до темних мистецтв, незважаючи на обставини. Чути такі речі від учнів — неприйнятно.

Просто дивовижно, наскільки бездоганно професор Квірел підібрав слова, залишивши собі можливість правдоподібного заперечення. Так міг би говорити хтось, хто хоче змінити тему, хто гадає, що учням варто триматися подалі від таких речей. Гаррі чесно не знав, чи професор Квірел просто уникав цієї розмови, доки він не навчиться захищати свій розум.

 — Зрозуміло. Я ні з ким більше не обговорюватиму цієї ідеї.

 — Будь ласка, не патякайте ні про що з цього, містере Поттер. Я волію триматися подалі від публічности. У газетах не знайдеться жодної згадки про Квіріна Квірела, аж доки я не вирішив, що настав мій час викладати захист у Гоґвортсі.

Це здалося Гаррі трохи сумним, однак зрозумілим. А тоді він усвідомив, що з цього випливає:

 — Скільки ж усього приголомшливого ви зробили, і ніхто про це не знає…​

 — О, чимало. Але, гадаю, на сьогодні цілком досить, містере Поттер. Зізнаюся, я дещо втомився…​

 — Розумію. І дякую. За все.

Професор Квірел кивнув, сильніше спираючись на стіл.

Гаррі поквапом вийшов.

Розділ 21. Раціоналізація

РОЛІНҐ Є ТОЙ, ХТО ВИКОНУЄ РОБОТУ РОЛІНҐ.

* * *

Герміона Ґрейнджер хвилювалася, що стає поганою.

Зазвичай вона чітко проводила межу між хорошим і поганим і не розуміла, чому іншим це так складно. У Гоґвортсі хорошими були професор Флитвік, професорка Макґонеґел, професорка Спраут. Поганими — професор Снейп, професор Квірел, Драко Мелфой. А Гаррі Поттер…​ був одним із тих нетипових випадків, що так відразу й не скажеш. Вона досі намагалася з’ясувати, до кого він належав.

Що ж стосується її…​ Герміоні аж занадто подобалося трощити Гаррі Поттера.

Вона випереджала його на всіх заняттях. (За винятком польотів на мітлах, але це щось на кшталт фізкультури, не рахується.) Протягом першого тижня в Гоґвортсі її нагороджували справжніми очками гуртожитку майже щодня, і не за якісь чудернацькі геройства, а за швидке опанування заклять, наприклад, чи допомогу іншим учням — за розумні речі. Вона знала, що ці очки кращі, а особливо її тішило те, що Гаррі Поттер теж це знав — це проблискувало в його очах щоразу, коли вона здобувала чергове справжнє очко гуртожитку.

А хорошим не годиться так сильно насолоджуватися перемогою.

Це почалося ще в потягу, але знадобився деякий час, щоб поглинути весь цей вихор емоцій. Тільки ввечері того дня Герміона почала розуміти, як жалюгідно вона дозволила по собі потоптатися.

До зустрічі з Гаррі Поттером не існувало людини, що її б вона хотіла розтрощити. Якщо хтось у класі справлявся гірше за неї, вона вважала своїм обов’язком допомогти, а не втерти носа. Саме це й означало бути хорошою.

А тепер…​

А тепер вона перемагала, і Гаррі Поттера сіпало щоразу, коли вона здобувала чергове очко гуртожитку, і це було так приємно. Батьки попереджали були її триматися подалі від наркотиків, але вона підозрювала, що це куди веселіше.

Їй завжди подобались усмішки, якими її обдаровували вчителі за правильні вчинки. Подобалося милуватися довгим рядком плюсиків навпроти відповідей на своїй бездоганно виконаній контрольній. Але тепер, коли вона блискуче справлялася на занятті й несамохіть озиралася навкруги, то краєм ока помічала, як Гаррі Поттер скрегоче зубами. Від цього їй хотілося співати так радісно, наче в діснеївському мультфільмі.

А це погано, чи не так?

Герміона хвилювалася, що стає поганою. Та згодом вона збагнула дещо, що розвіяло всі її тривоги.

У них із Гаррі завʼязується роман! Звісно! Всі знають, що це означає, коли хлопець і дівчина починають постійно змагатися. Вони одне до одного залицяються! У цьому не було нічого поганого.

Не могла ж вона просто так із насолодою оббивати все схоластичне пір’я з найвідомішого учня школи — того, хто був у книжках, ще й розмовляв, наче зійшов зі сторінок якоїсь із них; хлопця, що якось здолав Темного Лорда й навіть місця мокрого не залишив від професора Снейпа, наче той був надокучливим жалюгідним жучком; хлопця, що, як сказав би професор Квірел, домінував над усіма іншими першокласниками з Рейвенклову, крім Герміони Ґрейнджер, що ґрандіозно громила Хлопчика-Що-Вижив на всіх заняттях, крім польотів на мітлах.

Бо це було б погано.

Ні. Це роман. Саме він. Саме тому вони змагаються.

Герміона невимовно раділа, що вчасно це з’ясувала, адже сьогодні настав той день, коли Гаррі програє їхнє змагання з читання книжок, про яке знала вся школа. Радість била в ній через край, аж у танок хотілося пуститися.

Субота, 14:25. Гаррі Поттерові залишалося прочитати ще половину «Історії магії» Батільди Беґшот. Герміона витріщалася на свій кишеньковий годинник, що надзвичайно повільно цокав у напрямку 14:47.

Вся рейвенкловська вітальня спостерігала за ними, і не тільки першокласники. Новини розтеклися, немов розлите молоко, і не менш ніж половина рейвенкловців набилася до кімнати, втиснувшись на дивани, притулившись до книжкових шаф і повсідавшись на бильця крісел. Тут були всі шість старост, включно зі старостою школи. Довелося застосувати чари свіжого повітря, щоб усім вистачило кисню. Гомоніння поволі перетворилося на шепотіння, а згодом ущухло й воно. Запанувала цілковита тиша.

14:46.

Напруга була нестерпною. Якби йшлося про когось іншого, будь-кого, його поразку вже визнали б неминучою. Але перед ними сидів Гаррі Поттер, і не можна було відкидати можливости того, що протягом кількох наступних секунд він здійме руку й клацне пальцями.

Зненацька Герміоною оволодів жах від усвідомлення, що саме так Гаррі Поттер міг учинити. Це було б геть у його стилі: прочитати другу половину книжки заздалегідь…​ Перед очима їй усе попливло. Вона спробувала змусити себе ковтнути повітря, але безуспішно.

Залишалося десять секунд, а він все ще не здійняв руки́.

П’ять секунд.

14:47.

Гаррі Поттер дбайливо поклав закладку, згорнув книжку й відклав її.

 — Я хотів би зауважити для нащадків, — спокійно виголосив Хлопчик-Що-Вижив, — що мені залишилася лише половина книжки, а ще я зіткнувся з кількома неочікуваними обставинами…​

 — Ти програв! — верескнула Герміона. — Програв! Ти програв у нашому змаганні!

Усі присутні заразом згадали, як дихати.

Гаррі Поттер окинув її нищівним поглядом, але вона вже пливла в ореолі чистого, незаплямованого щастя, і ніщо не могло її зачепити.

 — Ти хоч розумієш, що за тиждень я мав? — спитав він. — Будь-яка нижча істота була б надто завантаженою навіть для того, щоб прочитати вісім книжок доктора Сьюза!

 — Часові рамки встановлював ти.

Гаррін погляд став навіть більш нищівним:

 — Не було жодного логічного способу передбачити, що мені доведеться рятувати всю школу від професора Снейпа чи терпіти штурхани на уроці захисту, а якщо я розповім, куди подівся весь мій час між 17:00 і вечерею в четвер, ти подумаєш, що я збожеволів…​

 — Оу-у-у, здається, хтось тут став жертвою омани планування.

На обличчі Гаррі Поттера відобразився неприхований подив.

 — О, до речі, я дочитала першу порцію твоїх книжок, — Герміона прибрала найневиннішого вигляду, на який тільки спромоглася.

Серед них трапилося кілька складних. Цікаво, за скільки часу він їх прочитав.

 — Одного дня, — сказав Хлопчик-Що-Вижив, — далекі нащадки Homo sapiens озирнуться назад, запитуючи себе, чому ж усе полетіло шкереберть, і дійдуть висновку, що фатальним для історії галактики став день, коли хтось навчив Герміону Ґрейнджер читати.

 — А втім, ти програв, — Герміона задумливо підперла підборіддя рукою. — Цікаво, що саме ти програв, га?

 — Що?

 — Ти програв закла́д, — пояснила Герміона, — і повинен тепер заплатити.

 — Щось не пригадую, щоб я на таке погоджувався!

 — Справді? — Герміона зробила замислене обличчя. А потім, наче це щойно спало їй на думку: — Проголосуймо. Усі в Рейвенклові, хто вважає, що Гаррі Поттер повинен розплатитися, підніміть руку!

 — Що? — знову скрикнув Гаррі, обернувся й побачив навколо себе ліс здійнятих рук.

Та якби він придивився уважніше, то помітив би, що переважну більшість глядачів становили дівчата й що практично кожна присутня представниця жіноцтва підвела руку.

 — Зупиніться! — заволав Гаррі Поттер. — Ви ж не знаєте, що вона попросить! Невже ви не усвідомлюєте, що саме вона робить? Ви візьмете на себе попереднє зобов’язання, а тоді тиск послідовности вчинків змусить вас погодитися з усім, що вона скаже!

 — Не хвилюйся, — промовила староста Пенелопа Клірвотер. — Якщо вона попросить чогось надмірного, ми просто передумаємо. Усі згодні?

Усі дівчата, яким Пенелопа Клірвотер розказала про Герміонин план, енергійно закивали головами.

* * *

Безмовна постать тихо ковзала холодними коридорами гоґвортських підземель. О 18:00 він мав зустрітися в певній кімнаті з певною людиною, і за можливости краще з’явитися раніше, щоб виказати повагу.

Однак, повернувши ручку й прочинивши двері до цього темного й тихого закинутого класу, він побачив силует, що вже стояв між рядами старих запилюжених столів. Паличка в його руках випромінювала тьмяне зелене світіння, якого ледве вистачало, щоб роздивитися сам силует, не кажучи вже про кімнату навколо.

Двері зачинилися, приховавши за собою світло з коридору. Дракові очі почали звикати до напівтемряви, а силует повільно повернувся до нього — обличчя залишилося в тіні, моторошні зеленуваті відблиски лиш злегка торкалися його.

Драко вже подобалася ця зустріч. От якби залишити холодне зелене світло, зробити їх обох вищими, вдягти на них маски й каптури, перенести з класу на кладовище — і стане зовсім як у тих оповідках про смертежерів, що їх він чув від батькових друзів. Половина з них починалася точнісінько так.

 — Я хочу, щоб ти знав, Драко Мелфою, — промовив силует цілковито спокійно, — я не звинувачую тебе в моїй нещодавній поразці.

Драко тільки рота роззявив: а він яким боком тут взагалі міг бути винним?

 — Це сталося насамперед через мою власну дурість, — провадила далі затінена постать. — Існувало чимало речей, що їх я міг зробити на кожному етапі тієї події. Ти не просив мене саме цього. Ти всього-на-всього попросив моєї допомоги. А я був тим, хто нерозумно вибрав саме цей спосіб. Але факт лишається фактом: я програв змагання з різницею в половину книжки. Дії твого ручного бовдура, послуга, про яку ти попросив, і, звісно, моя власна дурість коштували мені часу. Більше часу, ніж ти гадаєш. Часу, який, зрештою, виявився критичним. Факт лишається фактом, Драко Мелфою: якби ти не попросив тієї послуги, я б переміг. А не…​ натомість…​ програв.

Драко вже чув про Гарріну поразку й про плату, яку з нього стягла Ґрейнджер. Новини поширилися швидко. Навіть сови не змогли б рознести їх швидше.

 — Я зрозумів. Мені шкода.

Якщо він хотів подружитися з Гаррі Поттером, іншої відповіді пролунати не могло.

 — Я не потребую розуміння чи співчуття, — темний силует досі звучав цілковито спокійно. — Але щойно я пробув дві години в присутності Герміони Ґрейнджер, вдягнений у одяг, який мені дали, відвідуючи чудові гоґвортські місцини на кшталт крихітного водоспаду, у якому булькало щось схоже на шмарклі. І все це в супроводі кількох інших дівчат, які наполегливо посипали наш шлях трансфігурованими пелюстками троянд. Я був на побаченні, нащадку Мелфоїв. На своєму першому побаченні. І ти як слід відплатиш за цю послугу — варто мені лиш зажадати.

Драко врочисто кивнув. Він ухвалив мудре рішення вивчити кожну доступну деталь Гарріного побачення завчасно й істерично нареготатися ще до того, як прибуде на зустріч, щоб не вчинити faux pas, втративши свідомість через невпинне хихотіння.

 — Як гадаєш, може, з цією Ґрейнджер має трапитися щось погане?..

 — Передай слизеринцям, що ця Ґрейнджер моя. Будь-хто, хто втручатиметься в мої справи, знайде свої рештки розкиданими по території такій великій, що вона охоплює дванадцять різних мовних просторів. А з огляду на те, що я не ґрифіндорець і використовую хитрість замість негайної лобової атаки, нехай не панікують, якщо я їй усміхатимуся.

 — Чи якщо ви підете на друге побачення? — Драко дозволив крихітній нотці скептицизму закрастися у свій голос.

 — Другого побачення не буде, — грізно заявив освітлений зеленим силует: не просто як смертежер, а як Амікус Керроу того разу, коли батько зупинив його, зауваживши, що той не Темний Лорд.

Звісно, це все ще був високий хлопчачий голос, який ще не почав ламатися, а в поєднанні з цими словами…​ якось не вражав. Якщо Гаррі Поттер таки стане одного дня наступним темним лордом, Драко слід буде заховати сито спогадів із копією цієї миті в якомусь безпечному місці. Гаррі Поттер ніколи не наважиться його зрадити.

 — Але перейдімо до приємніших тем. Поговорімо про знання й про могутність, Драко Мелфою. Поговорімо про науку.

 — Так, поговорімо.

Драко стало цікаво, яка частина його обличчя залишалася в тіні, а яку було видно в цьому моторошному зеленому світлі. І хоча він зберігав серйозне обличчя, серце його співало. Справжня доросла бесіда — ну нарешті.

 — Я пропоную тобі силу, — сказала затінена постать, — і я розповім тобі про цю силу та її ціну. Сила полягає в здобутті влади над реальністю шляхом розуміння її сутности. Розуміння дає контроль, і цього достатньо, щоб крокувати поверхнею Місяця. Ціна такої могутности — вміння ставити природі питання та, що куди складніше, приймати її відповіді. Ти ставитимеш досліди, експерименти й дивитимешся, що відбудеться. І ти муситимеш коритися висновкам, що випливатимуть із цих результатів, навіть якщо вони доводитимуть, що ти помиляєшся. Ти муситимеш навчитися програвати — не мені, природі. Зрозумівши, що ти сперечаєшся з реальністю, тобі слід буде дати реальності перемогти. Це буде болісно для тебе, Драко Мелфою, і я не певен, чи досить ти сильний для цього. Знаючи ціну, чи бажаєш ти все ще опанувати силу людей?

Драко глибоко вдихнув. Він думав був про це, але не міг уявити якоїсь інакшої відповіді. Йому дали інструкції: скористатися будь-якою можливістю завести дружбу з Гаррі Поттером. Це лише навчання, він не обіцяв чогось робити. І він зможе припинити їхні заняття будь-якої миті…​

Ситуація, очевидно, багато в чому скидалася на пастку, однак Драко, чесно кажучи, не розумів, що може піти не так. До того ж він, взагалі-то, хотів керувати світом.

 — Так, — запевнив Драко.

 — Чудово. Це був доволі клопіткий тиждень, і я потребуватиму деякого часу, щоб скласти для тебе навчальний план…​

 — Я також маю чимало справ, які потрібно завершити, щоб закріпити свій вплив у Слизерині, не згадуючи вже про домашні завдання. Можливо, варто почати з жовтня?

 — Звучить розумно, але це не те, що я збирався сказати. Щоб скласти твій навчальний план, я маю знати, чого тебе навчатиму. Мені на думку спали три речі. Перша: людський розум і мозок. Друга: матеріальний всесвіт, наука того, як досягти Місяця. Це охоплює величезний обсяг роботи з числами, але для певного типу розуму ці числа можуть бути прекраснішими за будь-що інше, чого здатна навчити наука. Тобі подобаються числа, Драко?

Той похитав головою.

 — Тоді з цим розібралися. Зрештою, ти вивчатимеш математику, але не відразу, гадаю. Третій варіант: вивчати генетику, еволюцію та спадковість, те, що ти назвав би кров’ю…​

 — Ось це, — відповів Драко.

 — Так я і думав, — постать кивнула. — Але, гадаю, цей шлях виявиться для тебе найбільш болісним. Що як твоя сім’я і друзі — поборники чистоти крови — говоритимуть одне, а експерименти — інше?

 — Тоді я знайду спосіб зробити так, щоб експерименти давали правильні відповіді!

На деякий час запала тиша. Затінена постать стояла, роззявивши рота.

 — Е-е, — протягнула вона. — Це так не працює. Саме про це я намагаюся тебе попередити, Драко. Ти не можеш змусити відповіді бути такими, якими тобі хочеться.

 — Завжди можна здобути потрібну відповідь, — заперечив Драко. Це було фактично першим, чого він навчився від репетиторів. — Варто лише дібрати правильні аргументи.

 — Ні, — голос затіненої постаті повищав від розчарування, — ні, ні, ні! Тоді ти здобудеш неправильну відповідь і ніколи не досягнеш Місяця! Природа не людина, не можна обманом змусити її вірити в щось інше. Спробуй переконати Місяць, що його зроблено із сиру, однак сперечайся хоч тиждень — він від цього не зміниться! Ти говориш про раціоналізацію. Це наче взяти аркуш паперу й відразу записати внизу: «Отже, Місяць зроблено із сиру», а потім наводити над цим твердженням усілякі розумні доводи. Але Місяць або зроблено із сиру, або ні. Щойно ти написав нижній рядок, він уже був або істинним, або хибним. Закінчується весь цей аркуш паперу правильним висновком чи неправильним — вирішено вже тієї миті, коли ти записуєш нижній рядок. Якщо ти вагаєшся між двома коштовними валізами і тобі подобається блискуча, не має значення, які резонні підстави ти назвеш для її купівлі. Справжнім правилом, яким ти керувався, визначаючи, на користь якої валізи наводити доводи, було: «Вибери блискучу». І саме таку валізу ти отримаєш, незалежно від того, наскільки ефективним є це правило для вибирання якісних валіз. Раціональність не можна використовувати для того, щоб виступати за певну сторону, її єдине можливе використання — вирішити, за яку сторону виступати. Переконувати когось у тому, що поборники чистоти крови мають рацію, — це не наука, це політика! Сила науки полягає в з’ясуванні істинної сутности природи, суперечками цього не зміниш! Наука може пояснити нам, як насправді працює кров, як насправді чарівники успадковують свої здібності від батьків і які насправді чарівники маґлівського роду — слабші чи сильніші…​

 — Сильніші! — Драко спантеличено насупився. Він намагався встежити за всім цим і, в принципі, погоджувався, що це мало сенс, хоч і ніколи раніше не чув нічого подібного. А тоді Гаррі Поттер зронив слова, на які він аж ніяк не міг змовчати. — Ти думаєш, що бруднокровці сильніші?

 — Я нічого не думаю. Я нічого не знаю. Я ні в що не вірю. Мій нижній рядок ще не написано. Я придумаю, як випробувати магічну силу чарівників маґлівського роду й магічну силу чистокровних. Якщо мої досліди покажуть, що чарівники маґлівського роду слабші, я повірю, що вони слабші. Якщо мої досліди покажуть, що чарівники маґлівського роду сильніші, я повірю, що вони сильніші. За допомогою цих та інших знань я здобуду певну владу…​

 — І ти очікуєш, що я повірю, хай що ти скажеш? — у запалі перебив Драко.

 — Я очікую, що ти особисто виконаєш ці досліди, — спокійно відповіла затінена постать. — Чи ти боїшся того, що ти дізнаєшся?

Якийсь час Драко, примруживши очі, дивився на затінену постать.

 — Гарна пастка, Гаррі, — озвався він. — Треба запам’ятати її на майбутнє.

 — Це не пастка, Драко, — постать похитала головою. — Пам’ятай: я не знаю, що ми з’ясуємо. Проте ти не можеш зрозуміти всесвіт, сперечаючись із ним чи вимагаючи від нього прийти іншим разом з іншою відповіддю. Одягнувши мантію науковця, ти мусиш забути про політику, суперечки, фракції та сторони, вгамувати відчайдушні спроби розуму вчепитися за звичне й жадати лише одного: почути відповідь природи, — виникла невеличка павза. — Більшість людей не здатна на це. Ось чому це складно. Певен, що не хочеш просто вивчати мозок?

 — І якщо я скажу, що радше вивчатиму мозок, — промовив Драко твердо, — ти патякатимеш усім, буцімто я злякався того, що можу дізнатися.

 — Ні. Я нічого такого не робитиму.

 — Проте ти можеш виконати ці досліди самостійно. І якщо ти здобудеш неправильну відповідь, мене не буде поруч, щоб зупинити тебе, перш ніж ти покажеш її комусь іншому, — голос Драко не втрачав твердости.

 — Спершу я спитаю в тебе, Драко, — тихо запевнила затінена постать.

Драко трохи помовчав. Цього він не очікував. Він гадав, що бачить пастку, але…​

 — Справді?

 — Звісно. Звідки мені знати, кого шантажувати й чого вимагати? Повторюю: це не пастка для тебе. Принаймні не особисто для тебе. Якби твої політичні погляди були іншими, я б питав: а що як дослід покаже, що чистокровні чарівники сильніші?

 — Невже.

 — Так! Це ціна, яку будь-хто має заплатити, щоб стати науковцем.

Драко підняв руку. Він мав подумати. Затінена зеленувата постать чекала.

Втім, на роздуми не пішло багато часу. Якщо відкинути всі бентежні частини…​ то Гаррі Поттер планує гратися з чимось, що може призвести до велетенського політичного вибуху. Просто піти геть і дозволити йому робити це самостійно було б божевіллям.

 — Ми вивчатимемо кров, — ухвалив Драко.

 — Чудово, — постать посміхнулася. — Вітаю з тим, що ти жадаєш ставити запитання.

 — Дякую, — Драко не надто вдалося приховати іронію.

 — Гей, гадаєш, досягти Місяця було легко? Радій, що треба лише час від часу змінювати свою думку, а не приносити людські жертви!

 — Приносити людські жертви були б куди простіше!

 — Слушно, — кивнула постать після недовгої тиші.

 — Слухай, Гаррі, — звернувся Драко, не плекаючи особливих сподівань, — я гадав, ми візьмемо те, що відомо маґлам, об’єднаємо з тим, що відомо чарівникам, і станемо володарями обох світів. Чи не простіше просто вивчити те, що маґли вже з’ясували — про Місяць і таке інше, — і використати цю силу…​

 — Ні, — постать різко хитнула головою, від чого її обличчям затанцювали зелені тіні. — Якщо ти не здатен навчитися мистецтва прийняття реальности, тоді я не маю права розкривати тобі, що було здобуто завдяки цьому прийняттю. Це наче могутній чарівник розповідає тобі про брами, що їх не відчиняють, і печаті, що їх не зривають, перш ніж впоравшись із меншими небезпеками ти не доведеш, що твоїх інтелекту й дисциплінованости достатньо, — це звучало зловісно.

Дракова спина вкрилася сиро́тами. Він мимоволі здригнувся, знаючи, що це було помітно навіть у такому тьмяному світлі.

 — Добре. Розумію.

Батько чимало разів попереджав його про це. Коли могутніший за тебе чарівник стверджує, що ти не готовий знати, то не варто випитуватися далі, якщо хочеш вижити.

 — Авжеж, — постать схилила голову. — Але ти маєш зрозуміти ще дещо. Перші науковці, маґли, не мали ваших звичаїв. На початку вони навіть не розглядали поняття небезпечного знання й вважали, що про всі відомі речі слід говорити вільно. Коли їхні досліди виявилися небезпечними, вони розбовкали своїм політикам речі, що мали залишатися в таємниці, — не дивися так, Драко, це не було простою дурістю. Їм вистачило розуму, щоб насамперед розкрити це явище. Проте вони були маґлами, і це вперше, коли їхній винахід був чимось справді небезпечним, і вони не розпочинали зі звичаями таємничости. До того ж тривала війна. Науковці однієї сторони непокоїлися, що як вони не заговорять, то науковці ворожої країни повідомлять своїм політикам раніше…​ — голос зробився набагато тихішим. — Вони не знищили світ. Але були близькі до цього. І ми не повторимо цієї помилки.

 — Звісно, — сказав Драко впевненим тоном. — Ми не повторимо. Ми чарівники, і вивчення науки не робить нас маґлами.

 — Саме так. Ми заснуємо свою власну науку, магічну, і вона від початку матиме розумніші звичаї, — голос затіненої постаті міцнішав. — Знання, що ними я ділитимуся з тобою, викладатимуться разом із дисциплінами про прийняття істини, а глибина знань залежатиме від твого прогресу в цих дисциплінах. І ти не ділитимешся цим знанням ні з ким, хто не опанує згаданих дисциплін. Чи прийнятно це для тебе?

 — Так, — відповів Драко.

А що він ще міг сказати. «Ні»?

 — Добре. А те, що з’ясуєш самостійно, ти триматимеш у таємниці, доки не вирішиш, що інші науковці готові про це дізнатися. Те, чим ми ділитимемося між собою, залишатиметься між нами, доки ми не погодимося, що ці знання безпечні для світу. І хоч які в нас політичні погляди й належність, ми всі каратимемо будь-кого з нас, хто розкриє небезпечні таємниці магії чи небезпечну зброю, незалежно від того, яка триває війна. Віднині й надалі це стане звичаєм і законом науки серед чарівників. Чи погоджуємося ми в цьому?

 — Так, — відповів Драко.

Це й справді починало здаватися дуже привабливим. Смертежери намагалися здобути владу залякуванням і досі не перемогли. Можливо, настав час вдатися натомість до таємниць?

 — І наша група залишатиметься прихованою якнайдовше, а всі її учасники мають погодитися з нашими правилами.

 — Звісно. Безперечно.

Виникла дуже коротка мовчанка.

 — Нам знадобляться кращі мантії, — зауважила затінена постать, — з каптурами й таке інше…​

 — Я саме думав про це, — підхопив Драко. — Проте нам не потрібні цілковито нові мантії, лише плащі з каптурами, щоб вдягати зверху. Я маю подругу в Слизерині, вона зніме з тебе мірки…​

 — Тільки не кажи їй, для чого це…​

 — Я ж не дурень!

 — І поки що без масок, бо наразі це лише ти і я.

 — Гаразд! Але пізніше нам варто розробити якусь спеціальну мітку, яку носитимуть всі, хто нам служить. Наукову мітку, щось на кшталт змії, що поїдає Місяць, на їхніх правицях…​

 — Це називається науковий ступінь, та й чи не надто це спростить ідентифікацію наших людей?

 — Га?

 — Маю на увазі, що як хтось скаже щось на кшталт: «Так, а тепер всі підкотіть праві рукави мантій», і наш хлопець такий: «Йой, вибачайте, виходить, я шпигун»…​

 — Забудь про це, — Драко всього раптом наче облило потом. Потрібно відволікти чимось Гаррі, негайно. — А як ми себе називатимемо? Наукожери?

 — Ні, — повільно мовила затінена постать. — Це звучить неправильно…​

Драко протер лоба рукавом, прибираючи краплинки вологи. Про що Темний Лорд взагалі думав? Батько стверджував, що Темний Лорд був розумним!

 — Придумав! — раптом вигукнула затінена постать. — Поки що ти не зрозумієш, але повір мені, це саме те.

Наразі Драко був готовий погодитися навіть на мелфоєчавкунів, аби змінити тему.

 — Що там?

Освітлений зеленим силует Гаррі Поттера, що стояв посеред запилюжених столів у закинутому класі в підземеллях Гоґвортсу, драматично розкинув руки:

 — Цей день ознаменує народження…​ Баєсівської таємної спілки.

* * *

Безмовна постать втомлено пленталася коридорами Гоґвортсу в напрямку Рейвенклову.

Одразу після зустрічі з Драко Гаррі пішов на вечерю, нашвидкуруч там чогось глитнув і попрямував до спальні.

Попри ранню годину — ще навіть сьома вечора не настала — Гаррі вже давно мав бути в ліжку. Минулої ночі він зрозумів, що в суботу зможе вдатися до часоворота, тільки коли змагання з читання вже завершиться. Але застосувати його в ніч п’ятниці й здобути в такий спосіб час він усе ще міг. Тож Гаррі змусив себе протриматися на ногах до 21:00 п’ятниці, а коли захисна оболонка відкрилася, використав доступні чотири години, повернувся назад до 17:00 і забувся сном. У суботу він прокинувся приблизно о другій годині ночі, як і планував, і наступні дванадцять годин провів за читанням…​ але цього однаково не вистачило. Тепер протягом кількох днів йому доведеться лягати спати незвично рано, щоб відновити свій режим сну.

Портрет на дверях поставив Гаррі якесь дурне запитання, що призначалося для одинадцятирічних. Він відповів, навіть не усвідомивши значення слів, хитаючись, піднявся сходами до своєї спальні, перевдягнувся в піжаму й повалився на ліжко.

І помітив, що подушка якась горбиста.

Гаррі застогнав, неохоче піднявся, вигнувся в ліжку й зазирнув під подушку, де знайшов записку, два золоті ґалеони й книгу, що називалася «Блокологія: приховане мистецтво». Він підібрав цидулку й прочитав:

Ти ба, а ти й справді вмієш швидко втрапляти в халепи. Навіть твій батько не зрівнявся б із тобою.

Ти нажив собі могутнього ворога. Снейп контролює, до кого прихильні, кого поважають і кого бояться всі слизеринці. Тепер ти не можеш довіряти нікому з цього гуртожитку, чи то вони дружні до тебе, чи то погрозливі.

Віднині тобі варто уникати Снейпового погляду. Він виманолог і здатен прочитати твої думки, якщо ви зустрінетеся очима. Я додаю книгу, що може навчити тебе захищатися — наскільки це можливо без приватних занять. З другого боку, завжди є надія, що тобі вдасться хоча б помітити вторгнення.

Щоб ти мав більше часу на вивчення блокології, додаю два ґалеони — стільки коштує розвʼязник і збірка готових домашніх завдань із курсу історії магії для першокласників (професор Бінс дає одні й ті самі завдання щороку з дня своєї смерти). Твої новоспечені друзі — близнюки Візлі — зможуть продати тобі копію. Не варто й згадувати, що тебе не повинні з цим упіймати.

Про професора Квірела я знаю небагато. Він слизеринець і професор із захисту, а це вже два пункти проти нього. Ретельно розмірковуй над будь-якою його порадою тобі й не розповідай йому жодної таємниці.

Дамблдор лише прикидається несповна розуму. Він неймовірно розумний, і якщо ти й надалі заходитимеш у шафи й зникатимеш, то він, безсумнівно, здогадається, що ти володієш плащем-невидимкою, якщо ще не здогадався. Намагайся за можливости уникати його, ховай Плащ невидимости в якомусь безпечному місці (НЕ у своєму капшучку) щоразу, коли не можеш уникнути його, і будь особливо обережним у його присутності.

Будь ласка, Гаррі Поттере, у майбутньому дій обережніше.

Санта Клаус

Гаррі витріщився на записку.

Це й справді здавалося дуже корисною порадою. Звісно, він не шахраюватиме на заняттях з історії, навіть якщо їх викладатиме дохла мавпа. Але виманологія Северуса…​ Хай хто надіслав цю записку, ця особа володіє чималою кількістю важливої й таємної інформації, якою охоче ділиться з Гаррі. І хоча записка попереджала, що Дамблдор нібито намагатиметься вкрасти Плащ, наразі Гаррі не міг бути певним, чи було це поганим знаком, чи просто зрозумілою помилкою.

Видавалося, у Гоґвортсі плелися якісь інтриги. Можливо, якби Гаррі порівняв версії Дамблдора й автора записки, йому вдалося б відтворити цілісну й точну картину? Якщо обидві версії узгоджуються в чомусь, тоді…​

Та грець із ним.

Гаррі запхав усе до капшучка, увімкнув квієтор, з головою заліз під ковдру й забувся мертвим сном.

* * *

Недільного ранку Гаррі похапки наминав млинці у Великій залі, раз у раз нервово зиркаючи на годинник. Той показував 8:02, і рівно за дві години й одну хвилину виповниться тиждень, відколи він побачив сімʼю Візлі й пройшов на платформу девʼять і три чверті.

І раптом йому сяйнуло…​ Гаррі не знав, чи правильно так думати про всесвіт, він уже нічого не знав, але видавалося імовірним…​ що…​

«Цього тижня сталося недостатньо цікавого».

Гаррі планував піти до своєї кімнати відразу після сніданку, заховатися на підвальному рівні своєї валізи й не розмовляти ні з ким аж до 10:03. Однак помітив, як до нього прямують близнюки Візлі. Один із них ховав щось за спиною.

Йому варто закричати й втекти.

Йому варто закричати й втекти.

Хай що це було…​ найімовірніше, це…​

Епічний фінал…​

Йому справді варто просто закричати й втекти.

Підкорившись почуттю того, що всесвіт у будь-якому разі його дістане, Гаррі вернувся до свого млинця. Сумна правда, але зараз йому на силу нізащо не здобутися. Гаррі зрозумів, що відчували люди, які втомлювалися бігти, кидали намагання уникнути долі й просто падали на землю, віддаючись на поталу страхітливим ікластим демонам, породженим найтемнішою безоднею, щоб ті вхопили їх своїми мацаками й поволокли до невимовного жеребу.

Близнюки Візлі наближалися.

І наближалися.

Гаррі зʼїв ще один шматочок млинця.

Близнюки Візлі життєрадісно шкірилися.

 — Привіт, Фреде, — глухо сказав Гаррі. Один із близнюків кивнув. — Привіт, Джордже, — другий близнюк також кивнув.

 — У тебе стомлений голос, — зауважив Джордж.

 — Треба тебе підбадьорити, — підхопив Фред.

 — Дивися, що ми для тебе маємо!

Із-за спини Фреда Джордж дістав…​ торт із дванадцятьма запаленими свічками.

Деякий час увесь рейвенкловський стіл мовчки витріщався на них.

 — Щось тут не так, — озвався хтось. — Гаррі Поттер народився тридцять першого лип…​

 — ВІН НАБЛИЖАЄТЬСЯ, — прогримів лункий голос, наче крижаним мечем розітнувши розмову. — ТОЙ, ХТО РОЗІРВЕ НА ШМАТКИ НАВІТЬ…​

Дамблдор вистрибнув зі свого трону й побіг прямісінько по вчительському столу. Він ухопив жінку, що проголошувала ці жахливі слова, зі спалахом зʼявився Фоукс — і всі троє зникли в тріскотінні вогню.

Нависла шокована тиша…​ Відтак усі погляди звернулися на Гаррі Поттера.

 — Я тут ні до чого, — стомлено виправдався він.

 — Це було пророцтво! — прошипів хтось за столом. — Готовий закластися, що воно про тебе!

Гаррі позіхнув. Він підвівся з місця й заговорив дуже голосно, голосніше за гомін, що вже здіймався:

 — Воно не про мене! Це очевидно! Я сюди не наближаюся, я вже тут!

Гаррі знову сів, а люди, що дивилися на нього, знову відвернулися.

 — Тоді про кого воно? — поцікавився хтось інший за столом.

Охоплений гнітючим, важким передчуттям Гаррі збагнув, кого поки що не було в Гоґвортсі. Вважайте це лише безпідставним здогадом, але він відчував, що повсталий із мертвих Темний Лорд подасть про себе якусь звісточку найближчим часом.

Навколо не вгавала бесіда.

 — До того ж розірве на частини навіть…​ що?

 — Здається, я чув, як Трелоні почала казати щось на «С» саме перед тим, як директор схопив її.

 — Як…​ серця? Сонце?

 — Якщо хтось збирається розірвати на шматки Сонце, то ми й справді в халепі!

Це здавалося Гаррі малоймовірним, хіба що в світі містилися страшні створіння, які чули про ідеї Девіда Крісвелла щодо перебудови зірок.

 — То, — запитав Гаррі стомлено, — таке трапляється під час сніданку щонеділі, чи не так?

 — Ні, — відповів учень, який, мабуть, був на сьомому році навчання, зловісно насупивши брови. — Не трапляється.

 — І нехай, — Гаррі стенув плечима. — Хтось хоче іменинного торта?

 — Але твій день народження не сьогодні! — вигукнув той самий учень, що заперечував минулого разу.

Фред і Джордж, звісно, сприйняли це за сигнал, щоб почати реготати. Навіть Гаррі вичавив із себе усмішку.

 — Я мав справді довгий тиждень, — промовив він, отримавши перший шматок торта.

* * *

Гаррі сидів на підвальному рівні своєї валізи, щільно зачиненої та замкненої на замок, щоб ніхто не пробрався всередину. Він із головою заліз під ковдру й чекав на кінець цього тижня.

10:01.

10:02.

10:03, але про всяк випадок…​

10:04. Перший тиждень завершився.

Гаррі з полегшенням видихнув і боязко стягнув ковдру з голови. За кілька секунд він вибрався в яскраву, залиту сонцем спальню, після чого вийшов у вітальню Рейвенклову. Кілька людей зиркнуло на нього, але ніхто нічого не сказав, ніхто не намагався з ним заговорити.

Гаррі знайшов гарний широкий письмовий стіл, витягнув зручний стілець і сів. Дістав із капшучка аркуш паперу й олівець.

Мама й тато недвозначно натякнули, що хоч вони й розуміють Гарріне прагнення покинути дім і поїхати від батьків, він мав писати їм щотижня, без жодного винятку, бо вони мають знати, що він живий, неушкоджений і неувʼязнений.

Гаррі подивився на порожній аркуш паперу. «Отож…​».

Покинувши батьків на залізничній станції, він…​

Познайомився з хлопчиком, якого виховав Дарт Вейдер, подружився з трьома найвідомішими бешкетниками Гоґвортсу, зустрів Герміону, потім стався Випадок із Сортувальним Капелюхом…​ У понеділок йому дали машину часу як засіб від розладу сну, потім він отримав легендарний плащ-невидимку від невідомого добродія, врятував сімох гафелпафців, натиснувши на пʼятьох страшних старших хлопців, один із яких погрожував зламати йому палець, зрозумів, що має загадкову темну сторону, навчився виконувати закляття «Фріґідейро» на уроці замовлянь і розпочав своє суперництво з Герміоною…​ У вівторок була астрономія, що її викладала хороша професорка Аврора Сіністра, і історія магії, що її викладав привид — не завадило б застосувати проти нього якийсь екзорцизм і поставити натомість магнітофон…​ У середу його оголосили найнебезпечнішим учнем у класі…​ Четвер…​ Про четвер краще навіть не згадувати…​ Пʼятниця запамʼяталася Випадком у кабінеті зіль і настоянок, після чого він шантажував директора, після чого професор із захисту організував його побиття в класі, після чого виявилося, що професор із захисту є найчудовішою людською істотою, чия нога досі ступає по землі…​ У суботу він програв закла́д і пішов на своє перше побачення, а також почав наставляти Драко на шлях спокути…​ А цього ранку непочуте пророцтво професорки Трелоні вказувало чи не вказувало на те, що безсмертний Темний Лорд збирається атакувати Гоґвортс.

Гаррі навів лад у своїй голові й почав писати.

Любі мамо й тату!

У Гоґвортсі дуже весело. Я навчився порушувати другий закон термодинаміки на уроці чарів і зустрів дівчинку на імʼя Герміона Ґрейнджер, яка читає швидше за мене.

На цьому я зупинюся.

Ваш люблячий син

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес.

Розділ 22. Науковий метод

Щось десь колись пішло не так…​

ПЕТУНІЯ ЕВАНС одружилася з Майклом Верресом, професором біохімії в Оксфорді.

ГАРРІ ДЖЕЙМС ПОТТЕР-ЕВАНС-ВЕРРЕС виріс у домі, напхом напханому книжками. Одного разу він вкусив вчительку математики, яка не знала, що таке логаритм. Він читав «Геделя, Ешера, Баха», і «Ухвалення рішень в умовах невизначености: евристику й упередження», і перший том «Фейнманових лекцій із фізики». Попри побоювання всіх його знайомих він не хоче ставати наступним темним лордом — для цього він занадто добре вихований. Він хоче відкрити закони магії і стати богом.

ГЕРМІОНА ҐРЕЙНДЖЕР випереджає його з усіх предметів, крім польотів на мітлах.

ДРАКО МЕЛФОЙ — просто втілення всіх очікувань щодо одинадцятирічного хлопчика, чий люблячий тато — Дарт Вейдер.

ПРОФЕСОР КВІРЕЛ нарешті здійснив мрію всього свого життя й викладає захист від темних мистецтв, або, як сам він називає свій предмет, бойову магію. Його учням страшенно цікаво, у яку халепу втрапить професор із захисту цього разу.

ДАМБЛДОР чи то несповна розуму, чи то веде значно складнішу гру, яка, крім всього іншого, вимагає спалення курчати.

ЗАСТУПНИЦІ ДИРЕКТОРА МІНЕРВІ МАКҐОНЕҐЕЛ потрібно десь заховатися й добряче прокричатися.

У гостросюжетній стрічці:

ГАРРІ ПОТТЕР І МЕТОДИ РАЦІОНАЛЬНОСТИ

Ви навіть не уявляєте, до чого це все прямує.

* * *

Від автора.

Погляди персонажів цієї історії не обов’язково збігаються з поглядами автора. Думки теплого!Гаррі часто є непоганим взірцем для наслідування, особливо коли він вдається до наукових досліджень, щоб обґрунтувати окремі принципи. Проте не всі Гарріні думки чи дії можна вважати вдалими, інакше не було б історії. Щодо менш теплих персонажів, то вони також подеколи пропонують читачеві цінну науку, втім, її неоднозначне тлумачення може якось вилізти боком.

Якщо ви ще не відвідали HPMOR КРАПКА COM, не забудьте якось це зробити; інакше вас омине весь фанарт, інструкція з навчання всього, що знає Гаррі, і ще багато чого.

Якщо цей фанфік вас не просто розважає, а ще й чогось навчає, то, будь ласка, розгляньте можливість опублікування його у своєму блозі чи у твітері тощо. Цей твір корисний лише тоді, коли його читають.

А тепер до наступної за розкладом порції…​

* * *

Ключ до стратегії полягає не в тому, щоб обрати якийсь шлях до Дж. К. Ролінґ, а в тому, щоб усі шляхи вели до Дж. К. Ролінґ.

* * *

Маленька навчальна кімната неподалік від спалень Рейвенклову, одне з багатьох закинутих приміщень у Гоґвортсі. Підлога із сірого каменю, темна стеля з мореного дерева й стіни з червоної цегли, на кожній із яких сяє скляна куля. Овальний стіл у вигляді широкої плити з чорного мармуру, що її підтримують не колони, а товсті чорні мармурові ніжки; він виявився дуже легким (і за вагою, і за масою), тож у разі потреби його можна легко підійняти й пересунути. Два зручні крісла — на перший погляд немов намертво примерзлі до підлоги в найнезручніших місцях, однак згодом зʼясувалося, що вони стрімголов підбігають до людини, щойно та робить рух, наче збирається сідати.

А ще кімнатою літали кажани.

Саме тут, як зазначать колись історики майбутнього (якщо весь цей проєкт взагалі дійде пуття), двоє юних першокласників із Гоґвортсу заклали підвалини наукового дослідження магії.

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, теоретик.

І Герміона Джін Ґрейнджер, експериментаторка й піддослідна.

На заняттях Гаррі справлявся вже краще, принаймні якщо вважав їх цікавими. Читав більше книжок, і не тільки тих, що призначалися для одинадцятирічних. Щодня він приділяв одну зі своїх додаткових годин вправам із трансфігурації, а ще одну — елементарній блокології. Варті його уваги предмети він сприймав серйозно: не лише виконував домашні завдання, а й витрачав власний вільний час, щоб вивчати більше, ніж вимагалося, щоб читати іншу літературу, крім обовʼязкових підручників; прагнув опанувати тему, а не просто завчити напам’ять відповіді на питання з контрольної, прагнув бути найкращим. Поза Рейвенкловом таке ставлення траплялося нечасто. А тепер навіть серед рейвенкловців його єдиними суперниками лишилися Падма Патіл (чиї батьки походили з неангломовної культури, тож виховували її в повазі до праці), Ентоні Ґольдштейн (що належав до крихітної етнічної групи, яка подарувала світові 25 відсотків нобелівських лавреатів) і, звісно, високо над головами усіх інших, наче титан, що височить над пігмеями, — Герміона Ґрейнджер.

Успішна реалізація задуманого експерименту потребувала, щоб піддослідний самостійно вивчив шістнадцять нових заклять — без допомоги чи підказок. Це означало, що піддослідною мала бути Герміона. Крапка.

Тут варто зауважити, що кажани, які літали кімнатою, не світилися. Гаррі насилу приймав висновки, що випливали з цього.

 — Уґелі-буґелі! — вкотре оголосила Герміона.

І знову на кінчику Герміониної палички раптово й без жодного переходу виник кажан. Однієї секунди — порожнеча. Наступної — кажан. Здавалося, наче його крила вже рухалися тієї миті, коли він з’являвся. Однак він досі не світився.

 — Можна вже зупинитися? — попрохала Герміона.

 — А ти впевнена, — насилу прохрипів Гаррі, — що тобі не вдасться все ж таки їх засвітити, якщо ще трохи попрактикуєшся?

Цими словами він скоїв страшний гріх — порушив протокол експерименту, що його сам заздалегідь записав. До такого кроку його підштовхнули поточні результати — вони йому не подобалися; а це вже було смертним гріхом і каралося засланням до наукового пекла. Проте наразі це, здається, однаково не мало значення.

 — Що ти змінив цього разу? — дещо втомлено спитала Герміона.

 — Довжину звуків «у», «е» та «і». Має бути співвідношення 3:2:2, а не 3:1:1.

 — Уґелі-буґелі, — повторила Герміона.

Матеріалізований кажан мав лише одне крило. Він жалюгідно закрутився додолу, заляскотівши колами по сірому камені.

 — То яке все ж таки співвідношення? — поцікавилася Герміона.

 — 3:2:1.

 — Уґелі-буґелі!

Цього разу кажан взагалі не мав крил і гепнувся на підлогу, наче мертва миша.

 — 3:1:2.

І — узріть! — матеріалізувався здоровий кажан, що стрімко злетів до самої стелі, випромінюючи яскраве зелене світло.

Герміона задоволенно кивнула:

 — Так, і що далі?

Повисла довга мовчанка.

 — Серйозно? «Уґелі-буґелі» справді треба вимовляти з довжиною звуків «у», «е», та «і» у співвідношені 3:1:2, інакше кажан не світитиметься? Чому? Чому? Заради всього святого, чому?

 — А чому ні?

 — А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А!

Геп. Геп. Геп.

Гаррі якийсь час розмірковував був про природу магії, відтак розробив серію дослідів, заснованих на припущенні: майже все, що чарівники знають про магію, хибне.

Адже ж не може такого бути, що для левітації предметів справді треба казати «Вінґардіум Левіоза» в один-єдиний спосіб, ну бо ж подумайте лишень — «Вінґардіум Левіоза»? І це всесвіт перевірятиме, чи правильно прозвучало «Вінґардіум Левіоза», а якщо ні, то відмовиться підіймати вгору перо?

Ні-ні. Вочевидь, ні, якщо серйозно про це замислитися. Хтось (цілком можливо, що й дошкільня, але певно що якийсь англомовний користувач магії, який гадав, що у фразі «Вінґардіум Левіоза» є щось летюче й повітряне) вимовив ці слова, вперше наклавши закляття. А тоді запевнив усіх інших, буцімто це обов’язково.

Проте (розсудив був Гаррі) все не має бути саме так — це не закладено у всесвіті, це закладено в людині.

Серед науковців ширилася одна стара оповідка, така собі повчальна казочка — історія про Блондло й N-промені.

Невдовзі після відкриття рентгенівського випромінювання провідний французький фізик на ім’я Проспер Рене Блондло, який першим виміряв швидкість радіохвиль і показав, що вони поширюються зі швидкістю світла, оголосив про відкриття нового дивовижного феномена — N-променів. Вони нібито злегка засвічували екран; помітити це було складно, проте можливо, якщо дуже уважно придивлятися. N-промені мали всілякі цікаві властивості: заломлювалися в алюмінії, а за допомогою алюмінієвої призми фокусувалися на нитці, обробленій сульфідом кадмію, після чого та починала злегка світитися в темряві…​

Невдовзі вже десятки інших науковців підтвердили результати Блондло, особливо у Франції. Проте знайшлися й інші — в Англії та Німеччині, — які висловили сумніви в тому, що їм вдалося побачити те слабке світіння. На що Блондло відповів, що ті, мабуть, неправильно налаштовують своє обладнання.

І ось одного дня Блондло організував демонстрацію N-променів. Світло вимкнули, Блондло виконував потрібні маніпуляції, а асистент реєстрував посвітління й потемніння. Цілком звичайна демонстрація, що призвела до очікуваних результатів. Навіть попри те, що американський науковець на ім’я Роберт Вуд тихцем поцупив алюмінієву призму з осердя Блондлового механізму.

Так настав кінець N-променів.

Реальність, як сказав одного разу Філіп К. Дік, — це те, що не зникає навіть тоді, коли ви перестаєте в це вірити.

Сьогодні помилка Блондло цілком очевидна. Не варто було повідомляти асистентові, що він робить, навпаки: Блондло мав упевнитися, що асистент не знає, що й коли досліджується, і тільки тоді просити його описати яскравість екрана. Отак просто.

Тепер це називається сліпим експериментом, а сучасні науковці сприймають його за належне. Якщо ви ставите психологічний дослід, щоб перевірити, чи не гніваються люди більше, якщо бити їх червоними палицями, аніж якщо зеленими, то ви не оцінюєте їхню «розгніваність» самостійно. Натомість фотографуєте піддослідних після того, як їх вдарили палицею, і передаєте світлини експертній групі, а та вже оцінить рівень розгніваности кожної людини за шкалою від 1 до 10 — зрозуміло, не знаючи, палицею якого кольору її було вдарено. Навіть більше, взагалі немає особливої причини розповідати оцінникам мету дослідження. А тима паче не варто казати піддослідним, мовляв, вам здається, що від удару червоної палиці ті мають злитися більше. Просто пропонуєте їм двадцять фунтів, щоб заманити до лабораторії, періщите кожного палицею випадково вибраного кольору й фотографуєте. До речі, два останні пункти краще доручити асистентові, попередньо впевнившись, що той перебуває в блаженному невіданні щодо гіпотези: щоб не прибирав очікувального вигляду, не гатив комусь сильніше, ніж треба, й не підгадував найкращої миті для світлини.

Блондло зруйнував свою репутацію однією помилкою. На першому курсі бакалаврату під час вивчення планування експериментів така помилка завершилася б незадовільною оцінкою й, можливо, глузливими смішками з боку асистента викладача…​ 1991 року.

Але це трапилося було трішки раніше — 1904 року, тож минуло десь кілька місяців, перш ніж Роберт Вуд сформулював очевидну альтернативну гіпотезу, розібрався з методами її випробування й залучив до цього багатьох інших науковців.

Понад два сторіччя після виникнення науки. Так пізно в розвитку науки, а це досі не було очевидним.

Тож не дивно, що в крихітному чаклунському світі, де про науку, видається, взагалі мало що відомо, ніхто так ніколи й не зробив був першої найпростішої та найлогічнішої спроби, до якої б вдався будь-який сучасний дослідник.

Успішне накладання заклять вимагало неухильного дотримання всіх заплутаних інструкцій, що ними повнилися книжки. Тож Гаррі припустив був, що виконання цих інструкцій і постійне звіряння з ними, мабуть, не зовсім беззмістовне, адже цей процес змушує зосередитися на заклятті. Звеліть комусь просто змахнути паличкою і загадати бажання — навряд чи це виявиться так само ефективно. А якщо повірити, що закляття має спрацювати в певний спосіб, якщо завчити саме цей спосіб, нелегко переконати себе, що може бути інакше…​

Звісно, це якщо вчинити просто, але неправильно, себто спробувати власноруч протестувати альтернативні форми закляття.

А що як не знати первинного вигляду закляття?

А що як дати Герміоні список невідомих їй заклять із книжки дурних розіграшів із гоґвортської бібліотеки, описавши деякі з них згідно з оригіналом, а інші — з одним зміненим жестом, зміненим словом? А що як не змінювати інструкцій, але сказати їй, нібито закляття для створення червоного черв’яка має створити блакитного черв’яка?

Ну, в такому разі, як ото виявилося…​

Гаррі насилу вірив у здобуті результати…​

Якщо сказати Герміоні, що «Уґелі-буґелі» має вимовлятися з довжиною складів у співвідношенні 3:1:1 (замість правильного 3:1:2), то кажан таки зʼявиться, однак не світитиметься.

Не те щоб віра не мала значення. Не те щоб важили тільки слова й рухи паличкою.

Якщо дати Герміоні цілковито неправильну інформацію про дію закляття, воно не спрацьовувало.

Якщо взагалі не поінформувати її про дію закляття, воно не спрацьовувало.

Якщо вона матиме лише загальне чи тільки частково неправильне розуміння дії закляття, то воно спрацьовувало так, як це описувала книжка, а не так, як очікувала Герміона.

Наразі Гаррі буквально бився головою об стіну. Не сильно. Він не хотів пошкодити свої дорогоцінні мізки. Але якщо він не дасть витоку своїй фрустрації, то може спонтанно загорітися.

Геп. Геп. Геп.

Видавалося, всесвіт таки справді хоче, щоб вимовлялося саме «Вінґардіум Левіоза» й саме у вказаний спосіб. І чхати йому на твою думку щодо правильности вимови, як і на твою думку щодо гравітації.

«НУ ЧОМУ-У-У-У-У-У-У-У-У-У-У-У-У-У-У-У?».

А найгірше в усьому цьому — самовдоволений вираз на Герміониному втішеному обличчі.

Вона не збиралася була просто сидіти й слухняно виконувати Гарріні вказівки без зайвих питань.

Тож Гаррі пояснив був їй, що вони перевірятимуть.

Гаррі пояснив був, нащо вони це перевірятимуть.

Гаррі пояснив був, чому цілком імовірно, що жоден чарівник до них цього не спробував.

Гаррі пояснив був, що він доволі впевнений у своїх прогнозах.

Бо, як заявив був Гаррі, просто неможливо, щоб всесвіт жадав почути саме «Вінґардіум Левіоза».

Герміона зауважила, що її книжки стверджують інше. Герміона поцікавилася, чи справді Гаррі, маючи за плечима одинадцять років життя й ледве чи з місяць гоґвортської освіти, вважає себе розумнішим за всіх інших чарівників у світі, які з ним не погоджуються.

На що той відповів (дослівно): «Звісно».

А зараз він витріщався на червону цеглу, обмірковуючи, наскільки сильно йому доведеться гепнутися об неї довбешкою, щоб дістати струс мозку, який завадить формуванню довгострокової пам’яті й знищить спогади про цей інцидент. Герміона не сміялася, однак Гаррі спиною відчував, як та аж випромінює намір засміятися позаду; наче моторошне усвідомлення, що тебе переслідує серійний убивця, тільки ще жахливіше.

 — Кажи вже, — дозволив Гаррі.

 — Я не збиралася, — пролунав лагідний голосок Герміони Ґрейнджер. — Це було б нечемно.

 — Просто покінчимо з цим.

 — Ну добре! Отже, ти прочитав був довжелезну лекцію про те, як це важко — братися до основ науки, як нам може знадобитися тридцять п’ять років, щоб розвʼязати одне задання. А потім очікував, що ми здійснимо найбільше відкриття за всю історію магії вже протягом першої години спільної праці. Не просто сподівався — очікував. Ти дурненький.

 — Дякую. А зараз…​

 — Я прочитала всі книжки, які ти мені дав, однак досі не знаю, що це таке. Надмірна самовпевненість? Омана планування? Суперпуперілюзорна зверхність? Доведеться назвати на твою честь. Омана Гаррі.

 — Та годі!

 — Втім, це миленько. Так по-хлопчачому.

 — Згинь.

 — Оу-у, ти такий романтичний.

Геп. Геп. Геп.

 — То що тепер? — спитала Герміона.

Гаррі сперся головою об стіну. У лобі вже зʼявлявся біль у місцях його зіткнення з цеглою.

 — Нічого. Я маю почати все заново й розробити інші досліди.

Протягом останнього місяця Гаррі зазделегідь склав ретельний дослідницький план, якого мало вистачити до грудня. Це була б чудова серія експериментів, от тільки найперше ж випробування спростувало основне припущення.

Гаррі повірити не міг, що він був настільки тупим.

 — Ні, не так, — заперечив Гаррі. — Мені треба розробити один новий дослід. Я дам знати, коли все підготую, ми його поставимо, а тоді я розроблю наступний. Що скажеш на це?

 — Що скидається на те, ніби хтось змарнував силу-силенну зусиль.

Геп. Ой. Трохи сильніше, ніж він планував.

 — Отож, — Герміона відкинулася в кріслі, а на її обличчі знову заграла самовдоволена посмішка. — Що ми дізналися сьогодні?

 — Я дізнався, — процідив Гаррі крізь стиснуті зуби, — що, коли йдеться про найбазовіше дослідження справді заплутаної проблеми, у якій ти анічогісінько не тямиш, мої книжки з наукової методології — це купа лайна…​

 — Стежте за мовою, містере Поттер! Дехто з нас — невинні юні дівчатка!

 — Добре. Але якби мої книжки не були купою лайок — а під лайкою я маю на увазі собаку, а не щось погане, — вони дали б мені таку важливу пораду: коли ти тільки берешся до заплутаної проблеми й маєш спростовну гіпотезу, то спершу випробуй її. Зʼясуй, як її можна просто й легко перевірити, і відразу це зроби. Не переймайся розробленням серії ретельно продуманих експериментів, що підвищать вагомість грантової заявки в очах наукового фонду. Просто якомога швидше перевір свої ідеї на хибність, перш ніж почати вкладати в них багато зусиль. Що скажеш на таку мораль сьогоднішньої казки?

 — Гм-м-м…​ нічого так, — відповіла Герміона. — Проте я сподівалася чогось на кшталт: «Герміонині книжки чогось та варті. Їх написали велемудрі чарівники, яким відомо про магію куди більше, ніж мені. Я маю зважати на те, що пишеться в Герміониних книжках». Можна додати це до моралі?

Гаррі занадто щільно зціпив щелепи, щоб ті могли пропустити якісь слова, тож натомість просто кивнув.

 — Чудово! — вигукнула Герміона. — Мені сподобався цей експеримент. Ми багато чого дізналися, а витратили всього-на-всього годину мого часу.

 — А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А!

* * *

У підземеллях Слизерину.

Закинутий клас освітлювало моторошне зелене світіння. Цього разу його джерелом слугувала тимчасово заклята кришталева куля, однак залишалося воно все таким же моторошним і зеленим, хоч і яскравішим. Запилюжені столи відкидали химерні тіні.

Дві хлопчачі постаті в плащах із каптурами (але без масок) мовчки зайшли й сіли за стіл одна навпроти одної. Так почалася друга зустріч Баєсівської таємної спілки.

Драко Мелфой не певен був, чи чекав він на цю мить із нетерпінням. Гаррі Поттер, судячи з виразу його обличчя, не мав жодного сумніву щодо належного настрою. Він мав такий вигляд, наче ладен був когось убити.

 — Герміона Ґрейнджер, — промовив Гаррі Поттер, щойно Драко розтулив рота. — Не питай.

«Невже ще одне побачення?» — подумав Драко. Та ні, це ж повне безґлуздя.

 — Гаррі, — сказав Драко, — мені шкода, проте я однаково маю спитати. Ти справді замовив для цієї бруднокровки дорогезний моковий капшучок на день народження?

 — Так, замовив. І ти, безсумнівно, уже зрозумів чому.

Драко застромив руки під каптур і розпачливо вчепився у своє волосся. Він не розумів чому, однак тепер не міг у цьому зізнатися. До того ж слизеринці знали, що він упадає за Гаррі Поттером: на уроці захисту це стало цілком очевидним.

 — Гаррі, людям відомо про нашу дружбу. Звісно, про таємну спілку вони не знають нічого, проте знають, що ми друзі, і коли ти починаєш таке витворяти, то це погано позначається на мені.

 — Кожного в Слизерині, — обличчя Гаррі Поттера посуворішало, — чиєму розумінню недосяжна концепція чемного ставлення до людей, які тобі насправді не подобаються, слід подрібнити й згодувати ручним зміям.

 — У Слизерині таких людей багато, — вкрай серйозно заперечив Драко. — Більшість із них ду́рні, та в їхніх очах теж треба мати добрий вигляд.

Гаррі Поттер мусив збагнути це, якщо він хотів бодай чогось досягти в житті.

 — А яке тобі діло до думок інших? Невже ти справді збираєшся все життя розжовувати свої вчинки найтупішим слизеринським недоумкам, невже дозволиш їм судити тебе? Вибач, Драко, але я не зводитиму своїх хитрощів до рівня, доступного найтупішим слизеринцям, лишень тому, що вони можуть погано про тебе подумати. Навіть твоя дружба того не варта. Це б позбавило життя будь-якого задоволення. Хочеш сказати, тобі ніколи не спадало на думку, що декому в Слизерині не вистачає мізків навіть для дихання й що нащадкові Мелфоїв не гідно потурати таким?

Щиро кажучи, не спадало. Ніколи. Потурання телепням дуже скидалося на дихання — не потребувало розумових команд.

 — Гаррі, — нарешті промовив Драко, — це нерозумно — просто робити, що заманеться, не переймаючись тим, який це має вигляд. Сам Темний Лорд цим переймався! Його боялися й ненавиділи, і він точно знав, який саме страх і яку саме ненависть він хотів зумовити. Усім варто турбуватися про думку інших людей.

 — Мабуть, — постать у каптурі стенула плечима. — Нагадай мені якось розповісти про експеримент Аша, тебе він може зацікавити. Наразі лише зазначу, що перейматися думкою інших людей інстинктивно, а не через холоднокровний розрахунок, небезпечно. Пам’ятаєш, як старші слизеринці впродовж п’ятнадцяти хвилин били й збиткувалися з мене, а після цього я встав і люб’язно пробачив їм? Як і мав вчинити добрий і чеснотливий Хлопчик-Що-Вижив. Проте мій холоднокровний розрахунок, Драко, підказує, що мені ні до чого найтупіші слизеринські недоумки, оскільки я не маю ручної змії. А отже, я не маю причин перейматися їхньою думкою щодо того, як саме я проваджу дуель із Герміоною Ґрейнджер.

 — Вона лише бруднокровка, — Драко не зривався на крик і не стискав кулаків від розпачу. — Якщо вона тобі не подобається, зіштовхни її зі сходів.

 — Рейвенкловці знатимуть…​

 — То нехай Пенсі Паркінсон зіштовхне її зі сходів! Нею навіть маніпулювати не треба: покажи їй серпик, і вона бігом побіжить!

 — Я знатиму! Герміона перемогла мене в змаганні з читання, вона здобуває кращі оцінки, я маю подолати її силою свого розуму, інакше це не рахується!

 — Вона лише бруднокровка! Чому ти її аж так поважаєш?

 — Вона могутня сила в Рейвенклові! Чому тобі не начхати, що думає якийсь недоумкуватий слабак зі Слизерину?

 — Це називається політикою! Якщо ти не дотримуєшся її правил, то не здобуваєш влади!

 — Ходити поверхнею Місяця — це влада! Бути видатним чарівником — це влада! Існує така влада, що не вимагає покласти решту життя на потурання кретинам!

Вони обидва зупинилися й майже синхронно глибоко задихали, щоб заспокоїтися.

 — Вибач, — озвався Гаррі Поттер за кілька секунд, обтираючи спітніле чоло. — Вибач, Драко. Ти маєш багато політичної влади, і з твого боку цілком розумно намагатися її зберегти. Ти мусиш зважати на реакцію Слизерину. Це важлива гра, і мені не слід було зневажливо про неї відгукуватися. Але ти не можеш просити мене спустити планку в моїй грі в Рейвенклові, щоб ти не мав поганого вигляду через звʼязки зі мною. Скажи слизеринцям, що наступаєш собі на горло, видаючи себе за мого друга.

Саме в цьому Драко вже переконував слизеринців. Він досі не був певен, що це неправда.

 — Хай там як, — мовив Драко. — Стосовно твого доброго імені. Боюся, маю погані новини. Ріта Скітер чула деякі історії і взялася розпитувати про тебе.

 — Хто? — здійняв брови Гаррі Поттер.

 — Репортерка зі «Щоденного віщуна», — пояснив Драко, намагаючись не виказати свого хвилювання. «Щоденний віщун» був одним з основних батькових інструментів, яким він користувався так, наче вправний чарівник своєю паличкою. — Це одна з тих газет, до яких люди по-справжньому дослуха́ються. Ріта Скітер пише про знаменитостей і, з її власних слів, кінчиком пера проколює їхні занадто роздуті репутації. Якщо вона не накопає на тебе ніяких пліток, то просто їх вигадає.

 — Зрозуміло, — протягнув Гаррі Поттер. Його підсвічене зеленувате обличчя набуло під каптуром задумливого виразу.

Драко завагався, перш ніж знову заговорити. Наразі хтось уже напевно розповів був батькові, що він упадає за Гаррі Поттером, і той помітив, що від Драко не надходило про це жодної звістки. Батько мав зрозуміти, що Драко не сподівався направду зберегти це в таємниці, а подавав чіткий сигнал: він вправляється у власній грі, проте залишається на батьковому боці, адже якби він переметнувся до ворожого табору, то надсилав би хибні доповіді.

З цього випливало, що батько, імовірно, передбачив його наступні слова.

Грати з батьком по-справжньому було якось тривожно, навіть залишаючись на одному боці з ним. Драко не тямився від радісного хвилювання, та водночас розумів: наприкінці виявиться, що батько зіграв був краще. Будь-який інший фінал годі було й уявити.

 — Гаррі, — нарешті зважився Драко. — Це не пропозиція. Не порада. Це просто факт. Мій батько міг би майже напевно придушити цю статтю. За певну ціну.

Драко замовчав, що саме таких слів батько від нього й очікував би. Гаррі Поттер сам здогадається. Або ні.

Та натомість Гаррі Поттер тріпнув головою, блиснувши посмішкою з-під каптура:

 — Я не збираюся придушувати ані Ріту Скітер, ані її статтю.

 — Ти ж не хочеш сказати, що тобі байдуже, що про тебе пишуть у газетах! — Драко навіть не намагався приховати невіру в голосі.

 — Мені байдуже більше, ніж ти можеш собі уявити, — відповів Гаррі Поттер. — Проте я маю власні методи боротьби з такими, як Скітер. Мені не потрібна Луціусова допомога.

Схвильованність промайнула Драковим обличчям, перш ніж він встиг цьому завадити. Хай що Гаррі Поттер утне далі, батько цього не очікуватиме. Драко дуже непокоїло, до чого це може призвести.

А ще він усвідомив, що його волосся спітніло під каптуром. Раніше Драко ніколи такого не носив, тож не подумав заздалегідь, що на плащі смертежерів було, мабуть, накладено охолоджувальні чари.

Гаррі Поттер знову змахнув піт із чола. Скривившись, він витяг паличку, спрямував її вгору й глибоко вдихнув:

 — Фріґідейро!

За мить повіяло прохолодою.

 — Фріґідейро! Фріґідейро! Фріґідейро! Фріґідейро! Фріґідейро!

Гаррі Поттер опустив паличку й сховав її назад у мантію. Його рука дещо тремтіла.

У класі відчутно посвіжішало. Драко і сам міг би це зробити, та все ж непогано.

 — Отже, — почав Драко. — Наука. Ти збирався розповісти мені про кров.

 — Ми збиралися дізнатися про кров, — виправив Гаррі Поттер. — За допомогою експериментів.

 — Нехай, — погодився Драко. — Яких експериментів?

Гаррі Поттер зловісно всміхнувся під каптуром:

 — Це ти мені скажи.

* * *

Драко чув колись про так званий метод Сократа, який полягав у навчанні за допомогою питань (названо на честь стародавнього філософа, занадто метикуватого, як на справжнього маґла, а це значило, що він був замаскованим чистокровним чарівником). Один із його репетиторів часто послуговувався цим методом. Дратувало, проте давало свої плоди.

А ще існував метод Поттера, і це було якесь божевілля.

Заради справедливости Драко мусив визнати, що спершу Гаррі Поттер спробував метод Сократа, однак безуспішно. Він спитав був, як Драко міг би спростувати гіпотезу чистоти крови, згідно з якою внаслідок схрещування з чарівниками маґлівського роду й сквибами нинішнім чарівникам більше не вдаються круті речі, що їх творили вісім сторіч тому.

Драко відповів, що не розуміє, як Гаррі Поттер може тут сидіти й цілком серйозно стверджувати, що це не пастка.

Гаррі Поттер заперечив був (все ще цілком серйозно), що якщо це й пастка, то настільки жалюгідна в своїй очевидності, що це його слід було б подрібнити й згодувати ручним зміям. Однак це не пастка, а просто науковці мають таке правило: намагатися спростувати власні теорії, адже якщо докласти всіх зусиль і зазнати поразки, то це означатиме перемогу.

Драко спробував вказати на приголомшливу дурість почутого, припустивши, що в такому разі в дуелі можна перемогти, вистреливши у власну ногу «Авада Кедаврою» і не влучивши.

Гаррі Поттер кивнув.

Драко потрусив головою.

Гаррі Поттер розповів був Драко, мовляв, науковці спостерігають, як ідеї бʼються між собою, і дивляться, котра з них переможе. Однак «битва без противника неможлива», саме тому для перемоги гіпотези чистоти крови Драко мусив знайти їй опонентів. Це вже було трохи зрозуміліше, хоча з вуст Гаррі Поттера й пролунало якось образливо. Наприклад, у світі, влаштованому за принципом чистоти крови, небо має бути синє, а в разі істинности якоїсь іншої теорії — зелене. Однак самого неба ніхто ще не бачив, тож для перемоги поборників чистоти крови потрібно вийти назовні й глянути вгору; а коли це трапиться шість разів поспіль, люди помітять тенденцію.

Тоді Гаррі Поттер почав стверджувати, що всі опоненти, яких вигадав Драко, заслабкі, а гіпотеза чистоти крови не здобуде очок за перемогу над ними, бо битва недостатньо вражала. Це Драко теж зрозумів. «Сила чарівників зменшилася, тому що ельфи-домовики крадуть їхню магію», — його самого це не вражало.

(Хоча Гаррі Поттер зауважив був, що це припущення принаймні можна перевірити. Вони могли б дослідити, чи сильнішали ельфи-домовики протягом сторіч, навіть зробити графіки зростання сили ельфів-домовиків і зменшення сили чарівників, і якщо вони збігатимуться, то це вказуватиме на перших. Все це прозвучало таким серйозним тоном, що Драко на якусь мить захотілося поставити Добі кілька незручних питань під сироваткою правди, аж доки мара не спала.)

І, нарешті промовив був Гаррі Поттер, Драко не може здобути перемогу обманом, оскільки науковці не дурні й відразу розпізнають будь-яке шахрайство. Потрібна справжня битва між двома різними теоріями, обидві з яких можуть виявитися правдивими; потрібне таке випробування, що його здатна витримати лише правдива теорія; щось, що показуватиме різні результати залежно від того, яка саме гіпотеза є істинною. А досвідчені науковці мають спостерігати й на власні очі впевнитися, що битва відбулася з дотриманням усіх умов. Гаррі Поттер заявив, що сам він просто хоче знати, як насправді працює кров, а для цього він має побачити справжню перемогу ідеї чистоти крови, і Драко не надурить його підставними теоріями.

Хоча Драко й бачив у цьому сенс, він однаково не спромігся був вигадати жодної, за Гаррі Поттером, «правдоподібної альтернативи» твердженню, що чарівники втрачають могутність через змішування їхньої крови з брудом. Це було занадто очевидно.

Саме тоді Гаррі Поттер дещо зневірено виголосив, що він навіть не уявляв, наскільки погано Драко вміє аналізувати інші погляди. Звісно ж, існували смертежери, що прикидалися противниками чистоти крови й мусили придумувати куди раціональніші аргументи проти своїх товаришів, ніж запропоновані Драко. Якби той, вдаючи із себе члена Дамблдорової фракції, видав щось на кшталт гіпотези про ельфів-домовиків, його б розкрили за мить.

Драко вимушено погодився.

Звідси й постав метод Поттера.

 — Благаю, докторе Мелфой, — заскімлив Гаррі Поттер, — чому ви не приймаєте моєї статті?

«Просто вдай, що вдаєш із себе науковця», — тричі повторив був Гаррі Поттер, перш ніж Драко зрозумів. Тієї миті він також збагнув, що мізки Гаррі Поттера влаштовано якось ґрунтовно не так. Хай хто спробує застосувати до нього виманологію, назад із його голови цей нещасний не вибереться.

Відтак Гаррі Поттер суттєво розтлумачив усі деталі, а саме: Драко мав уявити себе доктором Мелфоєм — смертежером на посаді редактора наукового часопису, який хоче відмовитися публікувати статтю свого ворога, доктора Поттера, «Про спадковість магічних здібностей». Мовляв, якщо Драко не діятиме як справжній науковець, його викриють як смертежера й стратять; до того ж за кожним кроком доктора Мелфоя буцімто пильнують його власні суперники, тож він має вдавати, ніби відхиляє статтю доктора Поттера з нейтральних наукових причин, інакше втратить свою редакторську посаду.

Яке незбагненне диво, що Сортувальний Капелюх не белькоче схибленої нісенітниці в лікарні Святого Мунґо.

Драко ще ніколи не просили вдати щось настільки складне, тож він просто мусив прийняти цей виклик.

Наразі, як висловився Гаррі Поттер, вони звикали до своїх ролей.

 — На жаль, докторе Поттер, статтю написано чорнилом неправильного кольору, — заявив Драко. — Наступний!

Обличчя доктора Поттера скривилося в неперевершено зображеному розпачі, і Драко, не стримавшись, відчув спалах радости доктора Мелфоя, хоча смертежер лише прикидався доктором Мелфоєм.

Це було весело. Він міг розважатися так весь день.

Доктор Поттер підвівся зі стільця, насилу випростався й поплентався геть. Він перетворився на Гаррі Поттера, що показав Драко великого пальця, а тоді знову на доктора Поттера, що вже підходив, напружено посміхаючись.

Доктор Поттер сів і подав докторові Мелфою пергамент, на якому було написано:

Про спадковість магічних здібностей

Доктор Г. Дж. Поттер-Еванс-Веррес, Інститут достатньо просунутої науки

Мої спостереження: чарівники сьогодення не можуть робити такі приголомшливі речі, що їх виробляли чарівники 800 років тому.

Мої висновки: чаклунський рід занепадає внаслідок змішування своєї крови з кров’ю чарівників маґлівського роду й сквибів.

 — Докторе Мелфой, — очі доктора Поттера світилися надією, — чи не зацікавить «Часопис невідтворюваних результатів» можливість опубліквати мою статтю «Про спадковість магічних здібностей»?.

Драко з усмішкою роздивлявся пергамент, перебираючи подумки потенційні відмови. Якби він був професором, то відхилив би есе як занадто коротке, тож…​

 — Стаття занадто довга, докторе Поттер, — відрізав доктор Мелфой.

На мить в очах доктора Поттера застигла щира невіра.

 — А-а…​ — протягнув він. — А якщо я не розділятиму спостережень і висновків на два окремі абзаци, а натомість просто вставлю: «Відповідно»…​

 — Тоді вона стане закоротка. Наступний!

Доктор Поттер поплентався геть.

 — Ну гаразд, — промовив Гаррі Поттер, — тобі вже занадто добре вдається. Ще два тренування, а втретє вже по-справжньому, без перерви між спробами. Я просто почну, а ти цього разу відхилиш статтю на основі її змісту. Памʼятай, наукові суперники пильнують!

Наступна стаття доктора Поттера виявилася ідеальною — чистісіньке диво у своїй галузі. Та оскільки часопис доктора Мелфоя наразі мав напруженні стосунки з літерою «Е», її довелося відкинути. Доктор Поттер запропонував переписати статтю без слів, що містять «Е», проте доктор Мелфой пояснив, що йдеться радше про проблему з усіма голосними.

Наступна за нею стаття не годилася, тому що був вівторок. Хоча насправді — субота, на що доктор Поттер спробував вказати, проте почув у відповідь: «Наступний!».

(Драко починав розуміти, чому Снейп використав свій важіль впливу на Дамблдора, лишень щоб здобути посаду, на якій він міг шпигати учнів.)

А тоді…​

Доктор Поттер наближався зі зверхньою посмішкою на обличчі.

 — Це моя найновіша наукова праця «Про спадковість магічних здібностей», — впевнено виголосив доктор Поттер і змахнув пергаментом. — Я вирішив дозволити вашому часопису її опублікувати й підготував статтю, бездоганно дотримавшись усіх ваших вимог, тож друкувати ви можете якнайшвидше.

Смертежер заприсягнувся, що, завершивши своє завдання, він вистежить і вбʼє доктора Поттера. Доктор Мелфой втримав ввічливу посмішку, адже його суперники пильнували…​

(Мовчанка затягнулася, доктор Поттер нетерпляче в нього втупився.)

 — Дозвольте глянути, — попрохав він.

Доктор Мелфой взяв пергамент і якнайуважніше його роздивився. Смертежер почав нервувати через те, що він не справжній науковець, а Драко намагався пригадати, як розмовляє Гаррі Поттер.

 — Ви, е-е, маєте дослідити інші ймовірні пояснення ваших, е-е, спостережень, окрім цього…​

 — Справді? — перервав його доктор Поттер. — Які, наприклад? Ельфи-домовики крадуть нашу магію? З моїх даних випливає лиш один можливий висновок, докторе Мелфой. Не існує інших імовірних гіпотез.

Драко гарячково намагався уявити, що він сказав, якби видавав себе за члена Дамблдорової фракції, що вони називали причиною занепаду чаклунського роду — раніше йому ніколи не спадало на думку поцікавитися цим…​

 — Якщо ви не можете інакше пояснити мої дані, вам доведеться надрукувати мою статтю, докторе Мелфой.

Глумлива посмішка доктора Поттера довершила справу.

 — Хіба? — огризнувся доктор Мелфой. — А як ви знаєте, що це сама магія не згасає?

Час завмер.

Вони обмінялися нажаханими поглядами.

Гаррі Поттер виплюнув щось, що в маґлів, мабуть, вважалося вкрай непристойною лайкою.

 — Я про це не подумав! — вигукнув він. — А мав би. Магія зникає. Чорт, чорт, чорт!

Тривога в його голосі була заразлива. Не думаючи, Драко потягнувся до мантії і вчепився у свою чарівну паличку. Він гадав був, що шляхетному родові Мелфоїв нічого не загрожує, адже якщо родичатися лише з тими, хто міг простежити свій родовід на чотири покоління назад, то їм не мало нічого загрожувати. Йому ніколи не спадало на думку, що кінець магії може виявитися невідворотним.

 — Гаррі, що нам робити? — Драковий голос повищав від паніки. — Що нам робити?

 — Дай подумати!

Наступної миті Гаррі вже схопив із найближчого стола те саме перо й сувій пергаменту, що виконували роль його уявної статті, і почав щось шкрябати.

 — Ми з цим розберемося, — напружено запевнив Гаррі. — Якщо магія покидає світ, ми з’ясуємо, як швидко це відбувається й скільки часу залишилося, щоб діяти, а тоді з’ясуємо, чому магія згасає, а тоді якось дамо цьому раду. Драко, чаклунські сили занепадали рівномірно й поступово чи траплялися якісь раптові падіння?

 — Я…​ Я не знаю…​

 — Ти розповідав, що ніхто не міг зрівнятися з чотирма засновниками Гоґвортсу. Значить, це триває вже щонайменше вісім сторіч, так? Ти раптом не чув, може, п’ять сторіч тому раптом виникли якісь проблеми?

 — Мені завжди казали, — Драко гарячково намагався думати, — що не було нікого кращого за Мерліна, а після нього — нікого кращого за засновників Гоґвортсу.

 — Добре, — Гаррі далі щось шкрябав. — Бо три сторіччя тому маґли почали сумніватися в магії: я гадав, тут може бути якийсь зв’язок. А приблизно півтора сторіччя тому вони винайшли такі технології, що припиняють працювати в присутності магії. Подумалося, чи не це діє і в зворотному напрямку.

Драко зірвався зі стільця — такий злющий, що ледве міг говорити:

 — Це маґли…​

 — Трясця! — заревів Гаррі. — Ти хіба себе не чуєш? Це триває щонайменше вісім сторіч, а маґли тоді ще нічого цікавого не робили! Ми маємо докопатися до справжньої правди! Маґли могли якось посприяти цьому, та якщо ні, а ти скинеш на них усю провину, то ми не дізнаємося, що коїться насправді! І тоді одного дня ти прокинешся й побачиш, що твоя паличка стала всього лиш якоюсь деревʼянкою!

Драко перехопило дух. У своїх промовах батько часто виголошував: «І палички зламаються в наших руках», однак він ніколи раніше не роздумував над значенням цих слів, адже його не могло таке спіткати. А зараз усе здавалося таким реальним. «Всього лиш якась деревʼянка». Драко чітко уявив, як він дістає паличку й накладає закляття — і нічого не відбувається…​

Це може спіткати будь-кого.

Не буде більше чарівників, не буде більше магії, ніколи. Лише купка маґлів зі своїми байками про колишню велич їхніх предків. Деякі з цих маґлів називатимуться Мелфоями — ось і все, що залишиться від благородного імені.

Вперше в житті Драко збагнув, навіщо існували смертежери.

Він завжди сприймав був за належне, що смертежер — це те, чим стаєш, коли дорослішаєш. Тепер Драко розумів, він знав, чому батько й батькові друзі заприсяглися були віддати свої життя, але відвернути це жахіття — іноді не можна просто сумирно стояти осторонь і спостерігати. Та що як це трапиться в будь-якому разі, що як усі жертви, усі втрачені через Дамблдора друзі, втрачені родичі — що як усе це було намарно…​

 — Магія не може згасати, — його голос обірвався. — Це було б несправедливо.

Гаррі припинив строчити й підвів до нього розгніване обличчя:

 — Хіба батько ніколи не казав тобі, що життя несправедливе?

Казав. Щоразу, коли Драко вживав це слово.

 — Але ж, але ж…​ Це занадто жахливо, щоб у це повірити…​

 — Драко, дозволь мені поділитися дечим, що я називаю літанією Альфреда Тарського. Слова змінюються залежно від ситуації, у нашому разі вона звучатиме так: «Якщо магія покидає світ, я хочу вірити, що магія покидає світ. Якщо магія не покидає світ, я хочу вірити, що магія не покидає світ. Нехай не прив’яжуся я до віри, якої я не хочу». Якщо ми живемо у світі, у якому згасає магія, саме в це нам потрібно вірити. Варто знати, що на нас чекає: так ми зможемо це зупинити чи принаймні підготуватися до найгіршого й робити все можливе, доки ще є час. Невіра загрози не відверне. Тож єдине, що нас має цікавити: чи справді магія згасає. І якщо ми живемо саме в такому світі, саме в це ми й хочемо вірити. Літанія Ґендліна: «Що є правда — то вже правда. Визнання не зробить її гіршою». Зрозумів? Пізніше ти маєш завчити це напам’ять і повторювати про себе, коли захочеться повірити в щось, що не є правдою. Я навіть хочу, щоб ти промовив це просто зараз. «Що є правда — то вже правда. Визнання не зробить її гіршою». Кажи.

 — Що є правда — то вже правда, — повторив Драко тремким голосом. — Визнання не зробить її гіршою.

 — Якщо магія згасає, я хочу вірити, що магія згасає. Якщо магія не згасає, я хочу вірити, що магія не згасає. Кажи.

Драко повторив, а в шлунку йому клубочилися змії.

 — Добре. Пам’ятай, можливо, це не відбувається, тож тобі не доведеться в це вірити. Спершу варто дізнатися, що саме діється, у якому світі ми живемо, — Гаррі вернувся до роботи.

Він ще трохи пошкрябав, відтак показав пергамент Драко. Той схилився над столом, і Гаррі підніс зелене світло ближче.

Спостереження

Чаклунська громада не така могутня, як за часів заснування Гоґвортсу.

Гіпотези

1. Сама магія згасає.

2. Чарівники схрещуються з маґлами й сквибами.

3. Губиться знання про застосування могутніх заклять.

4. Чарівники в дитинстві їдять шкідливу їжу чи слабшають через ще щось, крім крови.

5. Маґлівська технологія перешкоджає магії. (Вже 800 років тому?)

6. Сильніші чарівники мають менше дітей. (Драко = єдина дитина? Перевірити, чи три могутні чарівники — Квірел / Дамблдор / Темний Лорд — мали дітей.)

Досліди

 — Добре, — Гарріне дихання дещо вирівнялося. — Отже, перед нами заплутана проблема, а ми гадки не маємо, що коїться. Розумно було б розробити декілька найпростіших випробувань, що їх можна перевірити відразу. Потрібне щось швидке, що розрізнить гіпотези. Спостереження, які відрізнятимуться хоча б для одної з гіпотез супроти інших.

Драко приголомшено втупився в список. Зненацька він усвідомив, що знав страшенно багато чистокровних, які були єдиними дітьми. Він сам, Вінсент, Ґреґорі, та майже всі. Двоє наймогутніших чарівників, про яких усі говорять, Дамблдор і Темний Лорд, обидва не мали дітей, як Гаррі й підозрював…​

 — Буде дуже важко розрізнити другий і шостий пункти, в обох ідеться про кров, проте варто спробувати простежити звʼзок між занепадом чаклунства й кількістю дітей у різних чарівників, а також порівняти здібності чарівників маґлівського роду й чистокровних…​ — Гарріні пальці відстукували нервовий ритм по стільниці. — Краще звалити їх докупи й назвати поки що гіпотезою крови. Четверте припущення доволі малоймовірне, оскільки тоді всі помітили б раптовий спад, коли чарівники перейшли на нову їжу, — важко уявити, що могло поступово змінюватись упродовж восьми сторіч. Пʼята гіпотеза малоймовірна з тієї самої причини: жодного стрімкого падіння, та й маґли нічого такого ще не робили вісімсот років тому. Четвертий варіант схожий на другий, а пʼятий — на перший. Відповідно, здебільшого ми маємо зосередитись на диференціації першого, другого й третього пунктів, — Гаррі розвернув пергамент назад до себе, обвів ці три цифри колом, відтак повернув назад. — Магія згасає, кров слабшає, знання губиться. Яке випробування дасть різні результати залежно від того, що з цього істинне? Який факт вказуватиме на те, що щось із цього хибне?

 — Я не знаю! — випалив Драко. — Чому ти питаєш мене? Ти ж науковець!

 — Драко, — заблагав Гаррі у відчаї, — мені відомо тільки те, що й маґлівським науковцям! Ти виріс у чаклунському світі, не я! Ти знаєш більше магії, ніж я, і ти знаєш більше про магію, ніж я, і ти перший подумав був про таку можливість взагалі, тож починай думати, як науковець, і розв’яжи цю проблему!

Драко ковтнув слину й втупився в папірець.

Магія згасає…​ чарівники схрещуються з маґлами…​ знання губиться…​

 — На що схожий світ, у якому згасає магія? — спитав Гаррі Поттер. — Ти знаєш більше про магію, ти маєш мати про це якісь ідеї, не я! Уяви, що розповідаєш про це казку. Що діється в казці?

Драко уявив.

 — Закляття, які раніше працювали, припиняють працювати.

«Чарівники прокидаються, а їхні палички стали всього лиш якимись деревʼянками…​».

 — На що схожий світ, у якому чаклунська кров слабшає?

 — Люди не можуть робити те, що робили їхні предки.

 — На що схожий світ, у якому губиться знання?

 — Люди не знають, як накладати закляття…​ — Драко затнувся, здивований власною думкою. — Це ж і є випробування, чи не так?

Гаррі рішуче кивнув:

 — Перше.

Він записав його в розділі «Досліди»:

А. Чи існують закляття, які ми знаємо, але не можемо накладати (1 чи 2), або ж втрачені закляття, більше нікому не відомі (3)?

 — Це допоможе відрізнити першу й другу гіпотези від третьої, — пояснив Гаррі. — Зараз треба знайти спосіб провести межу між першою і другою. Магія згасає чи кров слабшає, як побачити різницю?

 — Які чари вивчали колись першокласники в Гоґвортсі? — припустив Драко. — Якщо їм вдавалося накладати могутніші закляття, значить, кров була сильніша…​

 — Чи сама магія була сильніша, — захитав головою Гаррі. — Потрібно зʼясувати, як побачити різницю, — він підвівся з крісла й нервово закрокував кімнатою. — Ні, стривай, це все ще може спрацювати. Припустімо, різні закляття використовують різну кількість магічної енергії. Тоді, якщо слабшає магія навколо, спершу відімруть могутні закляття, однак залишаться незмінними ті, що їх вивчають у першому класі…​ — Гаррі пришвидшив ходу. — Не надто вдале випробування, це радше про втрату могутніх чарів, аніж про занепад чаклунства загалом, адже чиясь кров може бути заслабкою для могутніх заклять, але достатньо сильною для легких…​ Драко, ти не знаєш, могутні чарівники з однієї епохи — наприклад, лише в цьому сторіччі, — чи дітьми вони також були могутнішими? Наприклад, якби Темний Лорд в одинадцять років застосував охолоджувальні чари, він би заморозив цілу кімнату?

 — Не пам’ятаю нічого такого про Темного Лорда, — Драко набурмосився, намагаючись пригадати, — але Дамблдор начебто утнув щось неймовірне на іспиті з трансфігурації в п’ятому класі…​ Гадаю, інші могутні чарівники теж добре показували себе в Гоґвортсі…​

 — Можливо, вони просто багато навчалися, — насупився Гаррі, усе ще стрімко рухаючись. — Слабке свідчення на користь першої гіпотези супроти другої…​ Стривай-но, — він закляк на місці. — Є інший спосіб їх розрізнити. Спершу треба дещо пояснити, тут задіяно знання науковців про кров і спадковість, однак зрештою все зводиться до одного простого питання. І якщо ми скомбінуємо наші випробування й вони дадуть однаковий результат, тоді ми з великою імовірністю здобудемо відповідь.

Гаррі майже побіг до стола, схопив пергамент і написав:

Б. Чи стародавні першокласники накладали закляття, рівні за типом і силою з нинішніми? (Слабке свідчення на користь 1 проти 2, проте кров також могла втрачати здатність тільки до могутнього чаклунства.)

В. Додаткове випробування для розрізнення 1 і 2 із використанням наукового знання про кров, поясню пізніше.

 — Добренько, — сказав Гаррі. — Можемо принаймні спробувати визначити різницю між трьома основними гіпотезами, тож берімося до цього відразу; завжди встигнемо скласти більше дослідів після того, як поставимо вже наявні. Може видатися трошки дивним, якщо Драко Мелфой і Гаррі Поттер ходитимуть разом і про щось розпитуватимуть, тож пропоную таке. Ти обійдеш Гоґвортс, відшукаєш старі портрети й спитаєш у них про закляття, що їх вони вивчали в першому класі. Це лише портрети, тож вони не побачать нічого дивного в тому, що Драко Мелфой таким цікавиться. Я розпитаю новіші портрети й живих людей про закляття, які ми знаємо, але не можемо накладати. Ніхто не здивується тому, що Гаррі Поттер ставить химерні питання. До того ж мені доведеться ґрунтовно дослідити загублені закляття, тому я б хотів, щоб ти збирав дані для мого наукового питання. Воно дуже просте, розпитуючи портрети, ти зможеш знайти на нього відповідь. Може, запишеш це все, готовий?

Драко вернувся за стіл. Він намацав у торбі з книгами пергамент і перо, виклав це приладдя та звів на Гаррі сповнений рішучости погляд:

 — Давай.

 — Знайди портрети, які були знайомі з якимось подружжям сквибів, — не кривися, це важливо. Просто розпитай новіші портрети ґрифіндорців, чи щось таке. Знайди портрети, які достатньо добре знали подружжя сквибів, щоб назвати імена їхніх дітей. Запиши ім’я кожної дитини й ким вона була: чарівником, сквибом чи маґлом. Якщо вони не пам’ятають, була дитина сквибом чи маґлом, пиши просто «не чарівник». Занотуй цю інформацію для кожної дитини цього подружжя, нікого не виключай. Якщо портрет знає імена лише дітей-чарівників, а не всіх дітей, не записуй про таке подружжя нічого. Вкрай важливо здобути інформацію лише від тих, хто знає всіх дітей сквибського подружжя, достатньо добре, щоб памʼятати їхні імена. Спробуй набрати щонайменше сорок імен, якщо вдасться, а якщо буде час — то що більше, то краще. Усе зрозуміло?

 — Повтори ще раз, — попросив Драко, закінчивши писати.

Гаррі повторив.

 — Зрозуміло. — підтвердив Драко. — Але нащо…​

 — Йдеться про одну з таємниць крови, яку науковці вже розкрили. Я поясню, коли повернешся з результатами. Розділімось і зустрінемося тут за годину, тобто о 18:22. Готовий?

Драко рішуче кивнув. Події розгорталися стрімко, та його вже давно навчили були діяти швидко.

 — Тоді вперед! — закликав Гаррі Поттер.

Він зірвав із себе плащ із каптуром, запхав його до капшучка, і, навіть не чекаючи, доки капшучок дожує, розвернувся на місці й швидко покрокував до виходу, ледь не перечепившись із поспіху через стіл.

Коли Драко зумів зняти плащ і поклав його в торбу з книжками, Гаррі Поттера вже не було.

Він майже вибіг за двері.

Розділ 23. Віра у віру

Усі хочуть камінь, щоб обмотати струну навколо Дж. К. Ролінґ.

* * *

 — А Дженет була сквибкою, — завершив портрет низенької молодої жінки в капелюсі із золотою облямівкою.

Драко записав. Наразі він набрав лише двадцять вісім імен, але вже настав час повертатися до Гаррі.

Довелося просити інші портрети допомогти з перекладом: англійська добряче змінилася. Втім, закляття для першого року, описані найстарішими з них, страшенно скидалися на ті, яких навчали сьогодні. Драко впізнав десь половину, а решта не здавалася анітрохи могутнішою.

Хворобливе передчуття зростало з кожною відповіддю, аж доки він, не маючи більше сил його терпіти, не пішов натомість ставити іншим портретам дивне питання Гаррі Поттера про подружжя сквибів. Перші пʼятеро не знали жодного такого; зрештою Драко попрохав був їх поцікавитися у своїх знайомих, а ті щоб розпитали їхніх знайомих — лиш тоді йому вдалося знайти людей, готових визнати свою дружбу зі сквибами.

(Першокласник зі Слизерину пояснив, що працює над важливим проєктом разом із рейвенкловцем, який запевнив, що їм потрібна ця інформація, і втік, не пояснивши навіщо. Чим здобув чимало співчутливих поглядів.)

Драко повільно плентався коридорами Гоґвортсу. Він мав би бігти, проте не міг зібрати сил. На нього напосіли думки: що він не хоче нічого про це знати, не хоче бути причетним, бути відповідальним, краще залишити це на Гаррі Поттера — хай він усе владнає, якщо магія згасає…​

Проте Драко знав, що це неправильно.

Прохолода слизеринських підземель, сірість камʼяних стін — зазвичай йому подобалася ця атмосфера, проте зараз вона занадто нагадувала про згасання.

Повернувши дверну ручку, він побачив Гаррі Поттера, що вже чатував на нього всередині у своєму плащі з каптуром.

 — Стародавні закляття для першого класу. Що ти зʼясував? — спитав він.

 — Не сильніші за нинішні.

 — Трясця, — Гаррі Поттер із силою гепнув по столу. — Зрозуміло. Мій власний досвід завершився невдачею. Є така річ, як Інтердикт Мерліна, — Драко ляснув себе по лобі, зрозумівши, — що не дозволяє нікому опановувати могутні закляття з книжок. Навіть якщо знайти й прочитати нотатки якогось видатного чарівника, вони здаватимуться нісенітницею: знання має переходити тільки від живого розуму до живого розуму. Я не виявив жодного сильного закляття, до якого ми маємо інструкції, але не можемо більше накладати. Та й хто стане завдавати собі клопоту й усно передавати закляття, що їх неможливо навчитися зі старих книжок, якщо ті однаково припинили працювати? Вдалося зібрати дані про подружжя сквибів?

Драко почав передавати пергамент, але Гаррі Поттер підняв руку:

 — Закон науки. Спершу я розповідаю теорію та прогноз, а потім ти показуєш дані: так ти знатимеш, що я не припасовую теорії до твоїх даних, знатимеш, що вона справді передбачила результати заздалегідь. Це однаково потрібно тобі розʼяснити, тому ліпше зробити це перед тим, як ти покажеш мені дані. Таке правило. Тож надягай плащ і сідай.

Гаррі Поттер сів за стіл, усіяний клаптиками паперу. Драко дістав зі своєї сумки плащ, надягнув його й сів навпроти, здивовано їх роздивляючись. Вони розміщувалися двома рядками, у кожному з яких було приблизно по двадцять аркушів.

 — Таємницею крови, — серйозно почав Гаррі Поттер, — є дещо під назвою дезоксирибонуклеїнова кислота. Цього не вимовляють, коли поблизу є не науковець. Дезоксирибонуклеїнова кислота — це рецепт, що вчить твоє тіло рости: дві ноги, дві руки, низький чи високий, карі очі чи зелені. Вона цілком матеріальна, її можна побачити через мікроскоп — це як телескоп, тільки для розглядання дуже маленьких, а не далеких речей. І цей рецепт завжди містить по дві копії всього — на випадок, якщо одна з них зламається. Уяви собі два довгі рядки аркушів, що розміщуються завжди по двоє в будь-якому місці в рядку. Коли ти вирішиш завести дітей, твоє тіло випадково вибере один аркуш із кожної пари, так само вчинить тіло матері — і дитина дістане по два аркуші для кожного місця в рядку. Дві копії всього: одна від матері, одна від батька; твої діти візьмуть від тебе один випадковий аркуш для кожної пари.

Доки Гаррі говорив, його пальці бігали між клаптиками паперу. Він вказував на один аркуш у парі, коли казав «від матері», потім на другий, коли казав «від батька». Розповідаючи про випадковий вибір, Гаррі діставав із мантії кнат і підкидав, відтак дивився на монету й вказував на верхній клаптик паперу. Усе без затримок у промові.

 — Далі. Коли йдеться про щось на кшталт зросту — низького чи високого, — у рецепті є багацько місць, що роблять невеличкий внесок. Якщо високий тато одружиться з низькою мамою, дитина матиме якісь аркуші з написом «високий», а якісь — із написом «низький»; така дитина зазвичай вдасться середнього зросту. Але не завжди. Якщо пощастить, їй може дістатися багато «високих» аркушів і мало «низьких», і тоді вона виросте доволі високою. Може бути високий батько з пʼятьма «високими» аркушами й висока матір із пʼятьма «високими» аркушами — і їхня дитина отримає всі десять і виросте вищою за них обидвох. Розумієш? Кров — це не бездоганна рідина, вона не змішується бездоганно. Дезоксирибонуклеїнова кислота складається з багатьох маленьких шматочків — наче наповнити склянку камінцями, а не водою. Ось чому дитина не завжди є чимось середнім між її батьками.

Драко слухав, роззявивши рота. Як, заради Мерліна, маґли це все зʼясували? Вони могли бачити рецепт?

 — Далі, — сказав Гаррі Поттер. — Припустімо, що, як і зі зростом, існує купа невеличких місць у рецепті з написом «магія» або «не магія». Маєш вдосталь «магічних» аркушів — ти чарівник, багато — могутній чарівник, надто мало — маґл, а якщо щось посередині — то сквиб. Відповідно, нащадки двох сквибів переважно також будуть сквибами, але іноді може пощастити: дитина збере більшість татових і маминих «магічних» аркушів, яких вистачить, щоб стати чарівником, хоч і не дуже сильним, імовірно. Якщо спершу існувало багато могутніх чарівників, які одружувалися одне з одним, то вони б залишилися могутніми. Та якщо почати одружуватися з ледь магічними чарівниками маґлівського роду чи сквибами…​ розумієш? Кров не змішується бездоганно, це радше склянка, наповнена камінцями, а не водою, просто тому, що саме так і працює кров. Подеколи ще траплятимуться могутні чарівники, коли їм пощастить і вони отримають багато «магічних» папірців. Проте вони не будуть такими сильними, як найвеличніші чарівники давнини.

Драко повільно кивнув. Він ніколи не чув такого пояснення раніше. Було щось дивовижно прекрасне в тому, наскільки точно воно все описувало.

 — Але, — не зупинявся Гаррі. — Це лише одна з гіпотез. Припустімо, натомість існує єдине місце в рецепті, що робить людину чарівником. Тільки одне місце, де аркуш має напис «магія» або «не магія». І існують дві копії всього — завжди. Отже, є лише три можливості: обидві копії мають напис «магія»; одна має напис «магія», а друга — «не магія»; обидві копії мають напис «не магія». Чарівники, сквиби й маґли. Дві копії — і ти можеш виконувати закляття, одна — можеш користуватися зіллями й магічними приладами, жодної — буде складно навіть дивитися на магію. Чарівники маґлівського роду насправді народжуються не в маґлів, а у двох сквибів — у батьків, кожен із яких має одну магічну копію, проте виріс у маґлівському світі. А зараз уяви, що відьма одружується зі сквибом. Кожна дитина обовʼязково отримає один «магічний» аркуш — неважливо, котрий із них вибереться випадково, вони обидва «магічні». Проте, як і з підкинутою монетою, половина дітей візьме від тата «немагічний» аркуш, а половина — «магічний». Коли відьма одружується зі сквибом, результатом буде не багато слабких дітей-чарівників. Половина з них буде чарівниками й відьмами, приблизно настільки ж могутніми, що і їхня мати, а половина — сквибами. Бо якщо існує лише одне місце в рецепті, що робить тебе чарівником, то магія не схожа на склянку з перемішаними камінцями. Тоді це єдиний магічний камінчик — чародійський камінь.

Гаррі розклав три пари папірців у два ряди. На одній парі він написав «магія» та «магія», на іншій — «магія» лише на одному аркуші, а третю залишив порожньою.

 — У такому разі, — мовив Гаррі, — або ти маєш два камені, або ні. Або ти чарівник, або ні. Могутніми чарівниками стають ті, хто старанніше навчається й більше вправляється. І якщо чарівники слабшають з покоління в покоління — не тому, що закляття втрачаються, а тому, що вони більше не можуть їх застосовувати…​ Можливо, причина в неправильній їжі чи чомусь такому. Проте якщо ситуація поступово погіршується впродовж восьми сторіч, то це може означати, що сама магія покидає наш світ.

Він розклав інші дві пари папірців у два ряди й дістав перо. Невдовзі в кожній парі був один порожній папірець і один із написом «магія».

 — І ось ми підходимо до мого передбачення, — виголосив Гаррі. — Що трапляється, коли одружуються два сквиби. Монетка підкидається двічі. Може випасти аверс і аверс, аверс і реверс, реверс і аверс або реверс і реверс. Отже, у чверті випадків маємо два реверси, у чверті — два аверси, і в половині — реверс і аверс. Те ж саме відбувається, коли одружуються два сквиби. Чверть їхніх дітей отримає «магію» / «магію» і буде чарівниками. Чверть — «не магію» / «не магію» і буде маґлами. А половина народиться сквибами. Це дуже стара й дуже класична закономірність. Її відкрив Ґреґор Мендель, якого не забули, і це стало першим натяком на те, як насправді працює рецепт. Будь-хто, кому відомо бодай щось про науку крови, миттю розпізнає цю закономірність. Результат не завжди точний, як і з монеткою, яку підкинули сорок разів по двічі: не обовʼязково випаде саме десять пар аверсів. Але сім чи тринадцять чарівників із сорока дітей — це вже переконливе свідчення. Ось дослід, який я попросив був тебе поставити. А тепер подивімося на твої дані.

Драко не встиг і оком змигнути, як Гаррі Поттер уже вихопив у нього пергамент.

Йому пересохло в горлі.

Двадцять вісім дітей.

Він не памʼятав точного числа, проте не сумнівався, що приблизно чверть із них була чарівниками.

 — Шість чарівників із двадцяти восьми дітей, — підрахував за мить Гаррі Поттер. — Ну, що маємо, те маємо. І вісім сторіч тому першокласники навчалися заклять, не могутніших за нинішні. Твій і мій досліди вказують на одне й те саме.

У кабінеті запала довга тиша.

 — Що тепер? — прошепотів Драко, який ще ніколи в житті не відчував такого жаху.

 — Це ще не остаточно. Мій дослід не вдався, памʼятаєш? Мені потрібно, щоб ти розробив інше випробування, Драко.

 — Я, я…​ — Драковий голос обірвався. — Я не можу, Гаррі, це для мене занадто.

 — Так, ти можеш, — люто втупився в нього Гаррі, — адже мусиш. Я про це вже думав, коли зʼясував про Інтердикт Мерліна. Драко, чи є можливість споглядати силу магії безпосередньо? У якийсь спосіб, не повʼязаний ніяк із кровʼю чарівників чи закляттями?

Драко анічогісінько не спадало на думку.

 — Будь-що, що впливає на магію, впливає й на чарівників, — роздумував уголос Гаррі. — Проте ми не можемо відрізнити, у чому причина: у чарівниках чи в магії. На що ще, окрім чарівників, впливає магія?

 — На магічні створіння, звісно, — майже автоматично відповів Драко.

 — Драко, — повільно всміхнувся Гаррі Поттер, — це геніально.

«Одне з тих тупих питань, що його ставлять лише виховані маґлами».

Дракове хворобливе передчуття посилилося ще більше, коли він усвідомив, що це значить — якщо магічні створіння й справді слабшають. Вони знатимуть напевно, що магія згасає, і якась його частина вже була цілковито переконана, що саме це вони й зʼясують. Драко не хотів цього чути, не хотів знати…​

Гаррі Поттер уже подолав пів шляху до дверей:

 — Ну ж бо! Тут неподалік є портрети, просто попросимо їх знайти когось старого й одразу про все дізнаємося! Ми в плащах, якщо хтось нас побачить, то просто втечемо! Ходімо!

* * *

Відповідь не забарилася.

Це був широкий портрет, проте троє людей однаково ледве на ньому поміщалися. Там був загорнутий у чорну тканину чоловік середнього віку з дванадцятого сторіччя; він розмовляв із сумовитою молодою жінкою з чотирнадцятого сторіччя, чиє настовбурчене волосся наче статична електрика зарядила; та розмовляла зі статечним премудрим старцем із сімнадцятого сторіччя із золотою краваткою-метеликом; а вже його вони могли зрозуміти.

Вони розпитували про дементорів.

Вони розпитували про феніксів.

Вони розпитували про драконів, тролів та ельфів-домовиків.

Гаррі насуплено зазначив був, що істоти, які потребували найбільше магії, могли просто повністю вимерти, і запитав про наймогутніших відомих їм магічних створінь.

У переліку не виявилося нікого незнайомого, крім якихось темних істот, що називалися мозкодерами; перекладач запевнив, що їх цілковито винищив був Гарольд Ші. Та й ті не здавалися дуже страшними, поряд із дементорами й близько не стояли.

Скидалося на те, що сьогодні магічні істоти були не менш могутніми, ніж колись.

Його хворобливе передчуття дещо відступило — зараз Драко був просто спантеличеним.

 — Гаррі, — Драко втрутився в промову старця, що перелічував усі одинадцять властивостей беголдерових очей, — що це значить?

Той підняв палець, і старець завершив перелік.

Гаррі подякував усім портретам за допомогу. Драко теж більш-менш автоматично подякував, тільки ґречніше, і вони повернулися до класу.

Гаррі дістав пергамент із гіпотезами й почав шкрябати.

Спостереження

Чаклунська громада не така могутня, як за часів заснування Гоґвортсу.

Гіпотези

1. Сама магія згасає.

2. Чарівники схрещуються з маґлами й сквибами.

3. Губиться знання про застосування могутніх заклять.

4. Чарівники в дитинстві їдять шкідливу їжу чи слабшають через ще щось, крім крови.

5. Маґлівська технологія перешкоджає магії. (Вже 800 років тому?)

6. Сильніші чарівники мають менше дітей. (Драко = єдина дитина? Перевірити, чи три могутні чарівники — Квірел / Дамблдор / Темний Лорд — мали дітей.)

Досліди

А. Чи існують закляття, які ми знаємо, але не можемо накладати (1 чи 2), або ж втрачені закляття, більше нікому не відомі (3)? Результат: неостаточний через Інтердикт Мерліна. Закляття, що втратили силу, невідомі, проте можлива проста причина: їх не передали.

Б. Чи стародавні першокласники накладали закляття, рівні за типом і силою з нинішніми? (Слабке свідчення на користь 1 проти 2, проте кров також могла втрачати здатність тільки до могутнього чаклунства.) Результат: рівень тогочасних заклять для першого класу не відрізняється від сучасних.

В. Додаткове випробування для розрізнення 1 і 2 із використанням наукового знання про кров, поясню пізніше. Результат: існує лише одне місце в рецепті, що робить з тебе чарівника, — або ти маєш два аркуші з написом «магія», або ні.

Г. Чи втрачають магічні істоти свою силу? Відрізняє 1 від 2 чи 3. Результат: сучасні магічні істоти видаються такими ж сильними, як і колись.

 — «А» провалився, — підсумував Гаррі Поттер, — «Б» слабко свідчить на користь першої гіпотези проти другої. «В» спростовує другу гіпотезу, «Г» — першу. Четверта малоймовірна, що також підтверджується «Б». Пʼята малоймовірна, що підтверджується «Г». Шосту спростовано разом із другою. Залишається третя гіпотеза. Через Інтердикт Мерліна чи ні, але я справді не знайшов жодного закляття, яке неможливо накласти. Отже, скидається на те, що все зводиться до одного: губиться знання.

І пастка спрацювала.

Щойно паніка вщухла, щойно Драко зрозумів, що магія не згасає, йому вистачило пʼять секунд, щоб усвідомити. Він відсахнувся від стола й підвівся так рвучко, що стілець заскреготав по підлозі й упав:

 — Отже, це все був просто дурний жарт.

Гаррі Поттер якусь хвильку уважно його роздивлявся, не встаючи з місця.

 — Це було чесне випробування, Драко, — тихо заговорив він. — Якби воно завершилося інакше, я прийняв би це. Із таким я хитрувати не стану. Ніколи. Я не дивився на твої дані, перш ніж зробити передбачення, і відразу сказав тобі, коли Інтердикт Мерліна зруйнував перший дослід…​

 — О, — у Драковому голосі уже починала лунати злість, — то ти не знав, до чого це все призведе?

 — Я не знав нічого, чого не знав ти, — все ще тихо промовив Гаррі. — Визнаю, я підозрював. Герміона Ґрейнджер надто могутня — вона мала б бути ледь магічною, але це не так. Як учениці маґлівського роду можуть найкраще в Гоґвортсі вдаватися закляття? До того ж її реферати оцінюють найліпше. Щоб одна дівчина виявилися найсильнішою і в магії, і в навчанні — це забагато збігів, хіба що причина насправді спільна. Існування Герміони Ґрейнджер підказало мені, що є тільки одна річ, що робить тебе чарівником, щось, що ти або маєш, або ні, а сила залежить від знань і практики. А ще тут немає окремих класів для чистокровних і учнів маґлівського роду, нічого такого. Занадто багато речей у цьому світі влаштовано не так, як мало б, якби ти мав рацію, Драко. А втім, я не бачив нічого, чого ти не міг бачити. Я не ставив жодного досліду, що його приховував би від тебе. Я не шахраював, Драко. Я хотів, щоб ми дізналися відповідь разом. І мені ніколи не спадало на думку, що магія може зникати з нашого світу, доки ти цього не припустив. Мене це теж злякало.

 — Байдуже, — Драко докладав усіх зусиль, щоб говорити спокійно й не зриватися на крик. — Ти стверджуєш, що не збираєшся тікати й патякати про все це комусь іще.

 — Спершу я пораджуся з тобою, — запевнив Гаррі. Він благально розвів руки: — Драко, я намагаюся бути якомога тактовнішим, проте виявилося, що світ просто інший.

 — Гаразд. Між нами все скінчено. Я просто піду й забуду про все, що тут сталося.

Драко крутнувся на місці. У горлі йому запекло від зради, і саме тоді він зрозумів, що йому справді подобався був Гаррі Поттер. Та ця думка не сповільнила його ані на мить, доки він крокував до дверей.

А тоді почувся голос Гаррі Поттера, цього разу гучніший і схвильований:

 — Драко…​ Ти не можеш забути. Хіба ти не розумієш? Це була твоя жертва.

Драко заклякнув із занесеною ногою й обернувся:

 — Що ти верзеш?

Проте його спину вже пронизав пекучий холод. Він збагнув — ще навіть до того, як Гаррі Поттер це сказав.

 — Щоб стати науковцем. Ти засумнівався у своїх поглядах, і не просто в чомусь незначному, а в найважливішій для тебе вірі. Ти поставив досліди, зібрав дані й виявив, що твоя віра хибна. Ти бачив результати й зрозумів, що вони означають, — голос Гаррі Поттера почав тремтіти. — Памʼятай, Драко: істинними переконаннями так пожертвувати не можна, адже досліди підтвердять їх, а не спростують. Щоб стати науковцем, ти пожертвував своєю хибною вірою в те, що кров чарівників змішується й слабшає.

 — Це неправда! Нічим я не пожертвував. Я досі в це вірю! — Драковий голос гучнішав, а холод у ньому залунав виразніше.

Гаррі Поттер похитав головою.

 — Драко…​ — він майже шепотів. — Мені шкода, проте ти не віриш у це, уже ні, — його голос дещо погучнішав. — Я доведу. Уяви, як хтось стверджує, що має вдома живого дракона. Ти просиш на нього подивитися, а тобі відповідають, що це невидимий дракон. Гаразд, у такому разі ти хочеш послухати, як той рухається. Тоді тебе запевняють, що це нечутний дракон. Ти пропонуєш кинути борошно в повітря, щоб побачити його силует. Та от лихо: виявляється, що дракон невразливий до борошна, воно просто пролетить крізь нього. Таку людину видає те, що їй заздалегідь відомо, який саме результат дослідів потрібно буде пояснити. Вона знає: усе вказуватиме на те, що дракона не існує, тому готує виправдання заздалегідь. Нехай хтось і стверджує, що має дракона, можливо, навіть вірить, що вірить, наче має дракона, — це називається вірою у віру, — та насправді не вірить. Помилятися у своїх переконаннях цілком можливо. Більшість людей так ніколи й не усвідомлює, що вірити в щось і бути переконаним, що в щось варто вірити, — це різні речі.

Він підвівся з-за стола й зробив декілька кроків до Драко:

 — Драко, ти більше не віриш у чистоту крови, я продемонструю це. Припустімо, ти маєш рацію. Як ти тоді поясниш існування Герміони Ґрейнджер? У ньому ж немає жодного сенсу. Можливо, вона сирота-чарівниця, і її виховали маґли, як і мене? Я можу попросити Ґрейнджер показати світлини її батьків, щоб подивитися, чи є між ними схожість. Як гадаєш, вони відрізнятимуться? Чи варто нам поставити цей дослід?

 — Її б підкинули родичам, — заперечив Драко тремким голосом. — Вони однаково можуть бути схожими.

 — От бачиш. Ти вже знаєш, який результат випробування тобі потрібно виправдати. Якби ти досі вірив у чистоту крови, то сказав би, мовляв, звісно, перевірмо, закладаюся, що вона не схожа на батьків, — вона надто могутня, щоб справді походити з маґлівського роду…​

 — Її б підкинули родичам!

 — Науковці здатні точно визначити, чи є хтось батьком дитини. Ґрейнджер, мабуть, погодиться на таке, якщо я достатньо їй заплачу. Вона навряд чи злякається результатів. Як ти гадаєш, що ми в такому разі дізнаємося? Тільки скажи — і ми поставимо цей дослід. Проте ти вже знаєш, чим він завершиться. Ти завжди знатимеш. Тобі ніколи не вдасться забути. Ти можеш хотіти вірити в чистоту крови, однак завжди очікуватимеш, що відбудеться саме те, що відбулося б, якби існувала лише одна річ, що робить тебе чарівником. Цим тим пожертвував, щоб стати науковцем.

Драко уривчасто дихав:

 — Ти хоч розумієш, що ти накоїв? — Драко кинувся вперед і схопив Гаррі за комір мантії. Він зірвався на крик, що лунав нестерпно гучно посеред замкнутого тихого класу: — Ти хоч розумієш, що ти накоїв?

 — Ти мав віру, — Гаррін голос дрижав. — Твоя віра була хибна. Я допоміг тобі це побачити. Що є правда — то вже правда. Визнання не зробить її гіршою…​

Пальці на Драковій правиці стиснулися в кулак, його рука опустилася й, не зустрівши опору, вдарила Гаррі Поттера по щелепі так сильно, що той впав спершу на стіл, а потім на підлогу.

 — Ідіот! — закричав Драко. — Ідіот! Ідіот!

 — Драко, — прошепотів Гаррі з підлоги. — Драко, вибач, я думав, що до цього не дійде ще багато місяців; я не очікував, що науковець у тобі прокинеться так швидко, гадав, я встигну підготувати тебе, встигну навчити вправ, що допоможуть легше визнавати свої помилки…​

 — А як щодо батька? — у Драковому голосі бриніла лють. — Його ти також збирався готувати чи просто чхати хотів, що трапиться потім?

 — Ти не можеш розказати йому! — стривожено вигукнув Гаррі. — Він не науковець! Ти обіцяв, Драко!

На мить думка про батькове незнання принесла полегкість. Яка змінилася виром шаленого гніву.

 — Отже, ти планував, що я брехатиму йому, казатиму, що досі вірю, — затинаючись промовив Драко. — Я завжди муситиму брехати йому, а коли виросту, то вже не стану смертежером, навіть не зможу пояснити йому причини.

 — Якщо твій батько справді любить тебе, — прошепотів із підлоги Гаррі, — то це не зміниться, навіть якщо ти не станеш смертежером, а скидається на те, що твій батько справді любить тебе, Драко…​

 — Твій назва́ний батько — науковець, — Дракові слова різали, ніби ножі. — Якби ти облишив плани стати науковцем, він би однаково тебе любив. Проте ви більше не були б такими близькими.

Гаррі здригнувся. Хлопець відкрив рота, немов збирався вибачитися, і закрив. Здавалося, що він роздумав це робити — або дуже розумне рішення, або йому дуже пощастило, адже інакше Драко міг би спробувати його вбити.

 — Ти мав мене попередити, — майже кричав Драко. — Ти мав мене попередити!

 — Я…​ Я попереджав…​ Щоразу, розповідаючи тобі про могутність, я згадував, що є ціна. Що ти муситимеш визнавати свої помилки. Що цей шлях стане для тебе найбільш болісним. Що це жертва, яку треба принести, щоб стати науковцем. Я казав, що якщо дослід стверджує одне, а родина й друзі — інше…​

 — І ти називаєш це попередженням? — уже кричав Драко. — Ти називаєш це попередженням? Коли йдеться про невідворотний жертовний ритуал?

 — Я…​ Я…​ — хлопець на підлозі ковтнув слину. — Гадаю, я не зовсім чітко це пояснював. Однак те, що здатна знищити правда, має бути знищено.

Простого удару було для нього замало.

 — Ти помиляєшся щодо дечого, — загрозливо виголосив Драко. — Ґрейнджер не найсильніша учениця в Гоґвортсі. Вона всього лиш має найліпші оцінки. І зараз ти дізнаєшся, у чому різниця.

На Гарріному обличчі промайнув шок, він спробував швидко зіпнутися на ноги…​ Але не встиг.

 — Експеліармус!

Його паличка пролетіла крізь увесь клас.

 — Ґом джаббар!

Смолистий згусток влучив у Гарріну лівицю.

 — Це катувальне закляття, — пояснив Драко. — Щоб видобувати з людей інформацію. Я просто залишу його на тобі й піду, замкнувши за собою двері. Можливо, я налаштую замикальне закляття так, щоб воно розвіялося за декілька годин. А можливо, воно діятиме, доки ти тут не помреш. Приємного тобі вечора.

Драко плавно відступав назад, не зводячи з Гаррі палички. Він опустив руку й підібрав свою сумку для книжок, непохитно на нього націлившись.

 — Мелфої вищі від закону про неповнолітнє чаклунство, чи не так? — на Гарріному обличчі вже проступав біль. — Це аж ніяк не тому, що твоя кров сильніша, а тому, що ти вже вправлявся. Спершу ти був настільки ж слабким, як і всі ми. Чи хибне моє передбачення?

Дракові пальці побіліли, проте рука із затиснутою паличкою не здригнулася.

 — Просто для роздумів, — процідив Гаррі крізь зуби, — якби ти вважав, що я помиляюся, я вислухав би. Я нізащо не катуватиму тебе, коли ти мені доведеш, що я помиляюся. А таке трапиться. Колись. Науковець у тобі вже прокинувся, і навіть якщо ти ніколи не навчишся використовувати свою силу, ти завжди, — він хапнув повітря, — шукатимеш…​ як…​ перевірити…​ свої…​ погляди…​

Драко відступав уже не так плавно й трохи швидше. Дійшовши до дверей і переступивши поріг класу, йому довелося докласти зусиль, щоб і далі націлювати паличку на Гаррі.

Він знову зачинив двері.

Наклав наймогутніші відомі йому замикальні чари.

Дочекався першого Гарріного крику й наклав «Квієтус».

І пішов геть.

* * *

 — А-а-а-а-а-а-а-а! Фініте Інкантатем! А-а-а-а-а-а-а!

Гарріну лівицю неначе занурили в казанок із киплячою олією і там і залишили. Він вклав усе в той «Фініте Інкантатем», але намарно.

Деякі прокльони потребували специфічних контрзаклять. А може, Драко просто був настільки сильнішим.

 — А-а-а-а-а-а-а-а-а!

Рука починала боліти по-справжньому, а це заважало мислити творчо.

Ще декілька скриків, і Гаррі зрозумів, що варто зробити.

Капшучок, на жаль, розміщувався не з того боку, і йому довелося звиватися, щоб дотягнутися до нього. Особливих незручностей завдавало те, що заклята рука рефлекторно смикалася, намагаючись позбутися джерела болю. Коли він нарешті сягнув капшучка, долоня знову відкинула паличку.

 — Апте-а-а-а-чка! Аптечка!

Тьмяного зеленого світіння не вистачало, щоб розгледіти щось на підлозі.

Гаррі не міг стояти. Не міг повзти. Він перекотився підлогою до місця, де, як гадав, впала його паличка, проте не знайшов її там. Допомагаючи собі однією рукою, він якось спромігся підвестися достатньо, щоб помітити паличку, перекотився туди, схопив її й перекотився назад до відкритої аптечки. Було також багато криків і навіть трохи блювотиння.

«Лумос» він наклав тільки з восьмої спроби.

Виявилося, що в наборі цілителя не було передбачено можливости відкрити його однією рукою — бо всі чарівники недоумки, ось чому. Гаррі мусив вдатися до зубів, тож минуло чимало часу, перш ніж йому вдалося обгорнути лівицю німілотканиною.

Коли нарешті всі відчуття в руці вщухли, Гаррі нерухомо полежав на підлозі й трохи поплакав, дозволивши мозкові ні про що не думати.

«Ну, — тихо запитався в себе його розум, очунявши достатньо, щоб формувати слова. — Чи було воно того варте?».

Гаррі повільно потягнувся справною рукою до стола.

Звівся на ноги.

Глибоко вдихнув.

Видихнув.

Усміхнувся.

Усмішкою це було складно назвати, та все ж.

«Дякую, професоре Квірел. Без вас я не зміг би програти».

Він ще не привів Драко до спокути, аж ніяк. Хай у що той вірив зараз, до нутра кісток він досі залишався дитиною смертежера. Хлопцем, що виріс із переконанням, буцімто «зґвалтування» — це щось круте, що роблять старші діти. Але для початку геть непогано.

Чи спланував був він усе? Цього Гаррі стверджувати не міг. Усе якось вигадувалося саме собою. План не передбачав, що це відбудеться раніш ніж у грудні чи десь так: спершу Гаррі мав навчити Драко вправ, що не дають заперечувати наявні докази.

Але він побачив був у Драковому погляді страх, збагнув, що той уже серйозно розглядає альтернативні гіпотези, і вхопився за цю нагоду. Один спалах справжньої цікавости наближав до спокути через раціональність так само, як справжнє кохання у фільмах.

Якщо озирнутися назад, то Гаррі давав собі години на здійснення найважливішого відкриття в історії магії, а на прорив нерозвинених ментальних барʼєрів одинадцятирічного хлопця — місяці. Що могло свідчити про якийсь серйозний когнітивний дефект у його навичках оцінювання часу, потрібного для виконання завдань.

Чи потрапить Гаррі до наукового пекла за те, що він накоїв? Хтозна. Він примудрився був зосередити Дракову увагу на ймовірному згасанні магії і подбав, щоб саме Драко виконав ту частину досліду, яка спершу буцімто на це вказувала. Він почав із пояснення основ генетики, а відтак — і тільки після цього — підштовхнув Драко до думки про магічних створінь (хоча сам Гаррі згадав був про древні артефакти на кшталт Сортувального Капелюха, що досі працювали, хоч і ніхто нині не міг їх відтворити). З другого боку, Гаррі справді не перебільшував жодного доказу, не спотворював результатів. Коли Інтердикт Мерліна зруйнував випробування, він одразу прямо сказав про це Драко.

Що ж відбулося опісля…​

А втім, насправді він не брехав йому. Драко повірив у це, а тому воно стане правдою.

Завершилося це, треба визнати, не надто весело.

Гаррі повернувся й поплентався до виходу. Настав час перевірити Дракове замикальне закляття.

Перший крок — просто повернути дверну ручку. Драко міг блефувати.

Драко не блефував.

 — Фініте Інкантатем, — хрипко промовив Гаррі й відразу відчув, що закляття не подіяло.

Ще одна спроба. Цього разу успішна — принаймні так здалося спершу; проте ручка і не ворухнулася. Нічого дивного.

Час для важкої артилерії. Гаррі глибоко вдихнув. Це закляття було найсильнішим з усіх, що він наразі опанував.

 — Алогомора! — Гаррі аж трохи похитнувся, але двері не відчинилися.

Це його ошелешило. Він, звісно, не планував був навіть наближатися до забороненого коридору Дамблдора. Проте закляття, що відчиняє магічні замки, здавалося корисним, тож Гаррі його вивчив. Дамблдор зібрався заманювати в цей заборонений коридор людей настільки дурних, що їм навіть клепки не вистачить помітити, як жалюгідно охороняється це місце, якщо Драко Мелфой здатен на краще?

Гаррі знову почав проймати страх. Щонайбільше тридцять хвилин — саме стільки, як попереджала інструкція в аптечці, можна безпечно користуватися німілотканиною. Потім вона автоматично відпаде й протягом наступних двадцяти чотирьох годин буде непридатною. Годинник показував 18:51. Німілотканину він наклав пʼять хвилин тому.

Гаррі відступив на крок і оглянув двері — суцільну панель із темного дуба, що переривалася лише мідяною ручкою.

Він не знав жодного вибухового, різального чи нищівного закляття, а трансфігурація на вибухівку порушила б заборону про перетворення на те, що може згоріти. Кислота — це рідина, тож матиме випари…​

Та хіба це перешкода для того, хто мислить творчо.

Гаррі доторкнувся паличкою до однієї з мідяних завіс. Він зосередився на бавовні як не повʼязаній із матеріалом абстракції, а також безпосередньо на матеріалі, відокремленому від структури, що набувала форми завіси, і зʼєднав ці дві концепції, замінюючи форму речовиною. Додаткова година для щоденного вправляння з трансфігурації протягом останнього місяця далася взнаки, і тепер Гаррі міг перетворити обʼєкт обʼємом пʼять кубічних сантиметрів менш ніж за хвилину.

За дві хвилини завіси анікрапельки не змінилися.

Хай яка людина розробила Дракове замикальне закляття, вона це також передбачила. Або двері були частиною замку Гоґвортс, а отже, незмінними.

Швидкий огляд стін виявив, що їх зроблено із суцільного каменю. Як і підлогу. Як і стелю. Трансфігурувати окрему частину чогось цілого було неможливо; Гаррі довелося б трансфігурувати всю стіну, а на це знадобляться години, а то й дні безперервних зусиль — якщо він узагалі на це здатен і якщо стіна не є частиною решти цілого замку…​

Його часоворот не відкриється до 21:00. Опісля він зможе повернутися до 18:00 — перш ніж двері зачиняться.

Як довго протримається катувальне закляття?

Гаррі ковтнув слину. Сльози знову підступали йому до очей.

Його неповторно творчий розум запропонував винахідливе рішення: відрізати руку пилкою з набору інструментів, що зберігався в капшучку. Це, звісно, болітиме, але не настільки, як катувальне закляття, адже нервів уже не буде; до того ж у аптечці були джґути.

Відразливо дурна ідея, про яку Гаррі шкодуватиме решту життя. Але він не знав, чи витримає ще дві години тортур.

Він хотів вийти з класу, він хотів вийти з класу негайно, він не хотів чекати тут і кричати дві години, доки зможе скористатися часоворотом, йому треба вибратися й знайти когось, хто зможе зняти катувальне закляття з його руки…​

«Думай! — закричав Гаррі на свій мозок. — Думай! Думай!».

* * *

Слизеринські спальні стояли переважно порожні. Усі вечеряли. Драко чомусь не відчував голоду.

Він зачинив двері до своєї особистої кімнати, замкнув її, наклав замикальні чари, квієтнув її, сів на ліжко й заплакав.

Це було нечесно.

Це було нечесно.

Драко вперше по-справжньому програв. Батько попереджав був, що перша справжня поразка буде вкрай неприємною, але він втратив так багато, це нечесно, нечесно, що він втратив усе першого ж разу, коли програв.

Десь у підземеллях хлопець, що по-справжньому йому подобався, кричав від болю. Драко ніколи раніше не завдавав болю тим, хто йому подобався. Карати людей, що заслуговували на це, мало бути весело, проте зараз він почувався жахливо. Батько про таке не згадував, і Драко стало цікаво: це тяжка наука, що її кожен має засвоїти, коли підросте, чи це просто він слабак.

Йому хотілося, щоб це кричала Пенсі. Тоді він почувався б краще.

А найгірше те, що він знав: шкодити Гаррі Поттеру могло виявитися помилкою.

Хто тепер у нього залишився? Дамблдор? Після того, що він накоїв? Драко радше згорів би живцем.

Драко доведеться повернутися до Гаррі Поттера, адже йти йому більше ні́куди. І якщо той скаже, що обійдеться й без нього, то Драко стане нічим, просто жалюгідним хлопчиськом, що ніколи не буде смертежером, ніколи не приєднається до Дамблдора, ніколи не вивчить науки.

Пастку було бездоганно розставлено й бездоганно виконано. Батько неодноразово попереджав був, що пожертви в темних ритуалах невідворотні. Але він не знав, що ці кляті маґли винайшли ритуали, які не потребували паличок, ритуали, у які можуть заманити хитрощами, а ти все зробиш і навіть нічого не помітиш. І це лише одна з тих жахливих наукових таємниць, що їх приніс із собою Гаррі Поттер.

Драко заплакав ще сильніше.

Він не хотів цього, він не хотів цього, але вороття не було. Він уже став науковцем.

Драко знав, що йому слід повернутися, звільнити Гаррі Поттера й вибачитися. Це було б розумно. Натомість він і далі схлипував у ліжку.

Він уже завдав болю Гаррі Поттерові. Це може бути єдиний раз, коли йому трапилася така нагода, і Драко зберігатиме ці спогади все своє життя.

Хай покричить.

* * *

Гаррі впустив рештки пилки на підлогу. Мідяні завіси виявилися невразливими — на них не лишилося ані подряпини, і Гаррі взяли підозри, що навіть якби він у відчаї трансфігурував кислоту чи вибухівку, то дверям нічого б не сталося. З позитивного — ця спроба знищила пилку.

Годинник показував 19:02, тобто залишилося менш ніж пʼятнадцять хвилин. Гаррі намагався пригадати, чи є в капшучку якісь інші гострі предмети, що їх варто знищити, і на очі йому знову навернулися сльози. Якби ж тільки часоворот відкрився, він зміг би вернутися й запобігти…​

І тоді Гаррі зрозумів, який же він дурень.

Це не вперше його зачинили в кімнаті.

Професорка Макґонеґел уже пояснювала, як у такому разі йому слід вчинити…​ А ще наказувала не вдаватися до часоворота.

Чи зрозуміє вона, що цей випадок і справді був винятком, що вимагає особливих заходів? Чи просто відбере часоворот?

Гаррі зібрав у капшучок усі свої речі, усі докази. «Брудозниксом» позбувся блювотиння з підлоги, хоча з потом, що ним просякнула його мантія, це не допомогло. Перекинуті столи облишив — недостатньо важливо, щоб морочитися з ними однією рукою.

Покінчивши з цим, Гаррі поглянув на свій годинник. 19:04.

Він почав чекати. Минали секунди, що здавалися роками.

О 19:07 двері відчинилися.

Обличчя професора Флитвіка з пухнастою бородою видавалося дуже занепокоєним.

 — З тобою все гаразд, Гаррі? — пролунав писклявий голос вихователя Рейвенклову. — Я отримав записку, де було написано, що ти тут зачинений…​

Розділ 24. Макʼявельська гіпотеза інтелекту

Дж. К. Ролінґ скручується й атакує, непомічена; Орка кружляє, важко зігнувшись.

* * *

Дія 3:

* * *

Драко чекав у невеличкій ніші з вікнами, що він знайшов був поруч із Великою залою. Його нудило.

Розплата буде, ще й чимала. Щойно Драко прокинувся, він зрозумів, що не наважиться зайти до Великої зали на сніданок, бо може побачити там Гаррі Поттера, а що трапиться далі — він і гадки не мав.

Почулися кроки.

 — Ось тута, — пролунав голос Вінсента. — Слухай, бос сьогодні не в настрої, тож краще дивися за собою.

Драко живцем здере з цього недоумка шкуру й відішле його облуплену тушу назад, затребувавши натомість якогось розумнішого слугу, наприклад, дохлого щура.

Кроки однієї людини віддалилися, а іншої наблизилися.

Дракова нудота посилилася.

У полі зору зʼявився Гаррі Поттер. Його обличчя не виражало нічого, проте мантія із синьою облямівкою сиділа на ньому якось криво, ніби він надягнув її неправильно…​

 — Твоя рука, — бездумно бовкнув Драко.

Гаррі підняв лівицю, ніби й сам зацікавився.

Кисть безвільно теліпалася, немов щось мертве.

 — Мадам Помфрі пообіцяла, що це не назавжди, — тихо мовив Гаррі, — і рука майже повністю відновиться до початку завтрашніх занять.

На мить він сприйняв ці новини з полегшенням. А потім збагнув.

 — Ти пішов до мадам Помфрі, — прошепотів Драко.

 — Звісно пішов, — відповів Гаррі Поттер, ніби стверджуючи щось очевидне. — У мене ж рука не працювала.

Його повільно проймало усвідомлення, яким повним дурнем він був — набагато гіршим за тих старших слизеринців, що з них він кепкував. Драко просто сприймав був за належне, що ніхто не побіжить скаржитися старшим, якщо постраждає від Мелфоєвих рук. Що ніхто не захоче привертати до себе пильну увагу Луціуса Мелфоя, ніколи.

Проте Гаррі Поттер не був маленьким заляканим гафелпафцем, що старався триматися подалі від гри. Він уже грав у неї, уже привернув батькову увагу.

 — Що ще сказала мадам Помфрі? — запитав Драко, поки його душа шугонула десь у пʼяти.

 — Професор Флитвік сказав, що в мою руку поцілили темним катувальним прокльоном, що це вкрай серйозна справа, а моя відмова назвати винного цілковито неприйнятна.

Запала довга тиша.

 — А потім? — Драковий голос тремтів.

 — Я щиро вибачився, — ледь усміхнувся Гаррі Поттер, — через що професор Флитвік вкрай спохмурнів. Тоді я пояснив, що все це й справді дуже серйозна, таємна, делікатна справа і що я вже проінформував директора про цей проєкт.

 — Ні! — скрикнув Драко. — Флитвік не проковтне цього просто так! Він запитає Дамблдора!

 — Саме так, — відповів Гаррі Поттер. — Мене негайно привели до кабінету директора.

Драко весь тремтів. Якщо Дамблдор зробить так, що Гаррі Поттер постане перед Чарверсудом — добровільно чи ні, — і змусить Хлопчика-Що-Вижив свідчити під сироваткою правди, що Драко катував був його…​ Надто багато людей любить Гаррі Поттера, батько може програти це голосування…​

Батько міг би переконати Дамблдора не робити цього, проте не задарма. Зовсім не задарма. Тепер гра має правила, більше не можна погрожувати кому завгодно. Але Драко потрапив до Дамблдорових рук із власної волі. І Драко дуже цінний заручник.

Хоча тепер смертежера з нього не буде, тож він уже не такий цінний, як гадає батько. Ця думка різала його серце не згірш від різальних чарів.

 — І що далі? — прошепотів Драко.

 — Дамблдор миттю визначив, що це ти. Він знав, що ми товаришуємо.

Гірше й не придумаєш. Якби Дамблдор не здогадався був, хто винен, то, можливо, не ризикнув би вдатися до виманології, аби зʼясувати…​ Але якщо Дамблдор знав…​

 — І? — вичавив із себе Драко.

 — Ми трохи побалакали.

 — І?

 — І я пояснив йому, — вишкірився Гаррі Поттер, — що в його ж інтересах нічого не робити.

Його розум врізався в цегляну стіну й розтікся по ній. Драко просто витріщався на Гаррі Поттера, дурнувато роззявивши рота.

Аж так довго він згадував.

Гаррі знав загадковий секрет Дамблдора — Снейпів важіль впливу.

Тепер Драко ясно собі це уявляв. Суворий Дамблдор, приховуючи жагу, пояснює, яке це страшенно серйозне питання. І Гаррі, що ввічливо наказує йому тримати язика за зубами заради його ж блага.

Батько попереджав був про таких людей — здатних зруйнувати твоє життя й однаково викликати симпатію, що не давала як слід їх ненавидіти.

 — А тоді, — промовив Гаррі, — директор запевнив професорова Флитвіка, що це й справді таємна й делікатна справа, про яку його заздалегідь проінформували, і, на його думку, її негайне розвʼязання не допомогло б ані мені, ані будь-кому іншому. Професор Флитвік почав казати щось про те, що хитрі директорові плани вже перетнули всякі межі, тоді я перервав його й пояснив, що це була моя власна ідея, а не щось, до чого мене примусив директор, тоді професор Флитвік крутнувся на місці й взявся відчитувати мене, тоді директор перервав його й заявив, що Хлопчик-Що-Вижив приречений втрапляти в дивні й небезпечні пригоди, тож буде безпечніше, якщо я робитиму це навмисно, а не чекатиму, доки вони трапляться випадково, тоді професор Флитвік звів свої маленькі руки догори й заверещав високим голосом на нас обох, що йому начхати, яку кашу ми тут заварили, але доки я в Рейвенклові, такого більше не повториться, інакше він мене звідти викине і я зможу піти до Ґрифіндору, де всій цій дамблдорщині й місце…​

Гаррі дуже заважав Драко ненавидіти його.

 — Хай там як, я б хотів залишитися в Рейвенклові, тож пообіцяв професорові Флитвіку, що нічого подібного більше не трапиться, а як трапиться, то я просто назву йому винного.

Гаррін погляд мав би бути холодним. Але не був. У його голосі мала б лунати смертельна погроза. Але не лунала.

І Драко спало на думку начебто очевидне питання, що відразу звело нанівець його настрій.

 — Чому…​ ти не сказав?

Гаррі підійшов до вікна, де крізь нішу проникало сонячне проміння, і поглянув назовні, на зелені землі Гоґвортсу. Світло осяювало його, його мантію, його обличчя.

 — Чому не сказав? — повторив Гаррі й затнувся. — Напевно, просто не міг злитися на тебе. Я знав, що завдав тобі болю першим. Навіть не можу стверджувати, що ми квити, адже те, як я вчинив із тобою, набагато гірше за те, як ти — зі мною.

Драко ніби налетів на ще одну цегляну стіну. Гаррі цілком міг би вимовити все це древньогрецькою, зрозумілішим би не стало.

Його розум понишпорив у пошуках відповідних моделей поведінки й повернувся ні з чим. Це твердження було зізнанням, що не узгоджувалося з Гарріними інтересами. Навіть якщо він намагався зробити Драко своїм відданим слугою, то не мав би казати таке тепер, коли здобув над ним владу. Для цього йому слід було б наголошувати на своїй доброті, а не на тому, якої шкоди він завдав був Драко.

 — А втім, — Гаррі майже зашепотів, — будь ласка, не роби такого більше. Це було боляче, і я не впевнений, що зможу пробачити таке вдруге. Навіть не впевнений, що зможу захотіти пробачити.

Драко просто не міг второпати. Гаррі що, намагався з ним дружити? Він ж не настільки тупий, щоб вірити, ніби це досі можливо після Дракового вчинку.

Можна бути комусь другом і союзником, чого Драко й намагався був досягти з Гаррі, або знищити комусь життя й не залишити жодного вибору. Але і те, і те водночас — неможливо. Проте збагнути, що ще Гаррі міг мати на меті, ніяк не вдавалося.

Тоді йому сяйнула дивна думка — дещо, про що Гаррі торочив був учора без упину: «Перевір це».

«Науковець у тобі вже прокинувся, і навіть якщо ти ніколи не навчишся використовувати свою силу, ти завжди…​ шукатимеш…​ як…​ перевірити…​ свої…​ погляди…​». Ці зловісні Гарріні слова, що їх він промовив, хапаючи в агонії повітря, все лунали в Драковій голові.

Якщо Гаррі прикидався другом, який каявся через те, що випадково завдав комусь болю…​

 — Ти все це спланував! — Драко навіть спромігся видобути із себе звинувачувальний тон. — Ти вчинив так не через злість, а тому, що хотів цього!

«Дурень, — скаже Гаррі Поттер, — звісно, я це спланував, і тепер ти мій».

Гаррі звернув своє обличчя до Драко.

 — Вчора все відхилилося від плану, — насилу вичавив із себе Гаррі. — Я планував навчити тебе, чому завжди краще знати правду, а вже потім ми мали спробувати разом відкрити правду про кров і прийняти її, хай якою б виявилася відповідь. Вчора я…​ поквапився.

 — Завжди краще знати правду, — холодно виголосив Драко. — Наче це була послуга.

Гаррі кивнув, чим зовсім зірвав йому дах:

 — А що як Луціус подумає про те ж, що і я: що проблема в малій кількості дітей у сильніших чарівників? Він може почати платити найсильнішим із них, щоб ті заводили більше дітей. Власне, якби теорія чистоти крови була істинною, то саме це Луціус і мав би робити: розвʼязувати проблему зі свого боку, де він у змозі негайно щось змінити. Драко, зараз ти єдиний Луціусовий друг, здатний втримати його від марнотратства, адже ти єдиний, хто знає справжню відповідь і може передбачити справжні наслідки.

Йому спало на думку, що Гаррі Поттер зростав у настільки химерному місці, що тепер нагадував радше якесь магічне створіння, а не чарівника. Драко просто не міг вгадати, що Гаррі скаже чи втне далі.

 — Чому? — запитав Драко. Додати болю від зради до свого голосу було зовсім нескладно. — Чому ти вчинив так зі мною? Яким був твій план?

 — Ну, ти Луціусовий спадкоємець, а Дамблдор гадає — вір чи ні, — що я належу йому. Ми можемо вирости й продовжити їхню битву. А можемо діяти інакше.

Драковий розум повільно це приймав.

 — Ти хочеш розпочати між ними смертельну битву, відтак захопити владу, коли вони обидва виснажаться.

Невимовний страх стиснув йому груди. Він мусить спробувати зупинити це, за будь-яку ціну…​

Але Гаррі похитав головою:

 — О небо, ні!

 — Ні?..

 — Ти б на таке не погодився, і я теж. Це наш світ, ми не хочемо його нищити. Але уяви, скажімо, що Луціус вважатиме, ніби таємна спілка — це твій інструмент і ти на його боці, а Дамблдор вважатиме, що таємна спілка — це мій інструмент і я на його боці. На думку Луціуса, ти перетягнув мене й Дамблдор вірить, ніби таємна спілка моя, а на думку Дамблдора, я перетягнув тебе й Луціус вірить, ніби таємна спілка твоя. Відповідно, вони обидва допомагатимуть нам, але лише так, щоб інший не помітив.

Драко не мусив прикидатися, що йому відняло мову.

Якось тато взяв його на пʼєсу «Трагедія Лайта» — про надзвичайно розумного слизеринця Лайта, що вирішив очистити світ від зла за допомогою древнього персня, здатного вбити будь-кого, чиє обличчя й імʼя знав його власник. Йому протистояв інший надзвичайно розумний слизеринець — злодій на імʼя Лолайт, що завжди носив маскування, приховуючи своє справжнє обличчя. У всіх правильних місцях Драко захоплено скрикував і плескав. Пʼєса завершилася сумно, що страшенно його розчарувало; батько лагідно на це зазначив, що слово «трагедія» в назві недарма.

Потім він запитав, чи зрозумів Драко, чому вони пішли були на цю пʼєсу.

Щоб навчити його бути хитрим, як Лайт і Лолайт, коли він виросте. Так припустив був Драко.

Батько заявив, що Драко не міг помилятися сильніше, і звернув його увагу: хоча Лолайт дуже хитро приховував обличчя, не існувало жодної причини називати Лайтові своє імʼя. Відтак він спростував майже кожну частину пʼєси, а Дракові очі все ширшали й ширшали. Насамкінець батько сказав, що такі сюжети завжди нереалістичні, адже якби письменник знав, що насправді робитиме хтось настільки розумний, як Лайт, то сам спробував би захопити світ замість писати про це пʼєси.

Тоді батько розповів йому про правило трьох: жоден план, що потребує дотримання більш як трьох різних умов, ніколи не спрацює в реальному житті. І пояснив, що оскільки лише дурень вдасться до найскладнішого можливого плану, то справжньою межею є дві умови.

Зараз Драко просто не міг дібрати слів, щоб описати невимовно колосальну непридатність цього грандіозного задуму. Втім, саме такої помилки можна припуститися, якщо не мати наставників, вважати себе дуже розумним і навчатися плетіння інтриг із пʼєс.

 — Отже, — озвався Гаррі, — як тобі мій план?

 — Винахідливий…​ — повільно вимовив Драко. Запевняння в геніальності й благоговійні охання зумовили б підозри. — Гаррі, можна питання?

 — Звісно.

 — Чому ти купив Ґрейнджер дорогий капшучок?

 — Щоб показати, що не тримаю зла, — миттєво відповів Гаррі. — Хоча я також очікую, що протягом наступних кількох місяців їй буде незручно відмовляти, коли я звертатимуся до неї з невеличкими проханнями.

Саме тоді Драко зрозумів, що Гаррі справді намагався бути його другом.

Він зробив проти Ґрейнджер хитрий хід, навіть, можливо, геніальний. Влаштуй усе так, щоб ворог тебе не підозрював і почувався по-дружньому тобі зобовʼязаним, і тоді зможеш добитися від нього потрібних дій, просто попросивши. Для Драко цей шлях був закритий — його опонент ставився б до нього надто недовірливо. Але не для Хлопчика-Що-Вижив. Тому першим кроком його плану було подарувати ворогові щось дороге. Драко й не подумав би про таке, проте це могло спрацювати…​

Для Гарріних ворогів його плани спершу могли здаватися туманними, навіть дурними. Однак варто було збагнути хід його думок, як у них зʼявлявся сенс і ставало зрозуміло, що він намагається завдати тобі шкоди.

А те, як Гаррі поводився з Драко зараз, сенсу не мало.

Адже якщо дружити з Гаррі, то він намагався робити це в чужий, незбагненний маґлівський спосіб, навіть якщо це означало знищення всього твого життя.

Тиша затягнулася.

 — Я знаю, що страшенно знехтував нашою дружбою, — нарешті озвався Гаррі. — Але зрозумій мене, будь ласка: я просто хотів, щоб ми знайшли правду разом. Чи зможеш ти таке пробачити?

Роздоріжжя, на якому перетнулися два шляхи. Тільки з одного з них можна буде звернути пізніше, якщо Драко змінить думку…​

 — Гадаю, я розумію, що ти намагався зробити, — збрехав він. — Тож так.

Гарріні очі засяяли.

 — Я дуже радий чути це, Драко, — мʼяко промовив він.

Двоє учнів стояли в ніші: Гаррі досі під самотнім сонячним променем, а Драко — в тіні.

Драко з жахом і відчаєм усвідомив: хай яка страшна доля чигала на Гарріних друзів, той мав тепер стільки можливостей йому погрожувати, що ворогувати з ним було навіть гірше.

Напевно.

Мабуть.

Ну, його ворогом він завжди встигне стати…​

Він приречений.

 — Отже, — сказав Драко. — Що далі?

 — Навчаємося знову наступної суботи?

 — Сподіваюся, наступне заняття не буде схожим на попереднє…​

 — Не хвилюйся, не буде. Ще декілька таких субот, і ти станеш кращим за мене, — засміявся Гаррі.

Драко не поділяв його веселощів.

 — О, і доки ми тут, — Гаррі соромʼязливо всміхнувся. — Знаю, що зараз невдалий час, та, власне, я хотів порадитися стосовно дечого.

 — Гаразд, — відповів Драко, досі роздумуючи над попередніми словами.

Гарріні очі напружилися:

 — Я витратив на цей капшучок майже все золото, що зміг вкрасти зі свого сховища в «Ґрінґотсі»…​

Що.

 — …​і ключ у Макґонеґел чи, можливо, вже в Дамблдора, а я саме зібрався розпочати план, що потребуватиме деяких коштів. Хотів запитати, чи знаєш ти якийсь метод дістатися свого…​

 — Я позичу тобі гроші, — цілковито рефлекторно злетіло з Дракових губ.

Гаррі здавався здивованим, проте приємно здивованим:

 — Драко, ти не мусиш…​

 — Скільки?

Гаррі назвав суму, і Драко не зовсім вдалося приховати свій шок. Це були майже всі кишенькові гроші, що їх батько дав йому на рік. У нього залишиться лише кілька ґалеонів…​

Драко подумки дав собі копняка. Варто лиш написати батькові й пояснити, що грошей немає, тому що йому вдалося позичити їх Гаррі Поттерові, і той надішле особливу записку з привітанням золотими чорнилами, гігантською шоколадною жабою, якої вистачить на два тижні, і вдесятеро більше ґалеонів на випадок, якщо Гаррі Поттерові знадобиться ще.

 — Це забагато, чи не так, — промовив Гаррі. — Вибач, я дарма попросив…​

 — Перепрошую. Я — Мелфой, знаєш. Просто здивувався, що ти захотів так багато.

 — Не хвилюйся, — весело відказав Гаррі Поттер. — Це ніяк не загрожує інтересам твоєї родини, просто один мій злий задум.

 — Тоді без проблем, — кивнув Драко. — Хочеш забрати гроші прямо зараз?

 — Звісно.

Коли вони покинули нішу й вирушили в напрямку підземель, Драко не втримався від запитання:

 — Якщо не секрет, для якого плану це потрібно?

 — Ріта Скітер.

Драко подумав на себе дуже погані слова, проте відмовлятися вже було запізно.

* * *

Дорогою до підземель Драко почав збирати думки докупи.

Ненавидіти Гаррі Поттера не вдавалося. Той справді намагався дружити — просто він божевільний.

Однак це не причина відмовитися від помсти чи бодай відкласти її.

 — Отже, — сказав Драко, роздивившись спершу навколо й перевіривши, чи є хтось поблизу. Їхні голоси, звісно, здаватимуться розмитими, проте додаткова обережність ніколи не зайва. — Я тут подумав. Коли ми приведемо новаків до таємної спілки, вони мають вважати нас рівними. Інакше вистачить лише одного з них, щоб вибовкати план батькові. Ти вже це продумав, так?

 — Звісно.

 — Чи будемо ми рівними?

 — Боюся, що ні, — відповів Гаррі. Відчувалося, що він намагався помʼякшити ці слова й стримати чималу зневагу, однак не дуже успішно. — Вибач, Драко, проте ти ще навіть не знаєш, що означає слово «Баєсівська» у Баєсівській таємній спілці. Ти муситимеш навчатися місяцями, перш ніж ми зможемо прийняти когось іще, і це лише для того, щоб тобі вдалося гідно зробити вигляд, начебто ми рівні.

 — Бо я знаю замало науки, — Драко старанно втримував свій голос безвиразним.

Гаррі похитав головою:

 — Проблема не в тому, що тобі невідомі окремі наукові факти на кшталт дезоксирибонуклеїнової кислоти. Це не стало б на заваді нашій рівності. Проблема в тому, що ти не опанував методів раціональности — глибших таємних знань про те, як усі ці відкриття було здійснено. Я спробую навчити тебе, але освоїти їх значно складніше. Подумай, чого ми досягнули вчора. Так, ти зробив свій внесок. Проте керував процесом тільки я. Ти відповів на деякі питання. Я ставив їх усі. Ти допомагав штовхати. Напрямок тримав лише я. А без методів раціональности, Драко, неможливо скерувати таємну спілку в потрібному напрямку.

 — Ясно, — дещо розчаровано протягнув Драко.

Гаррін голос ще більше помʼякшав:

 — Я старатимуся поважати твою обізнаність щодо людської всячини, Драко. Проте й ти маєш поважати мою обізнаність, і немає просто жодного шансу, що тобі вдасться дорівнятися до мене в питаннях керування таємною спілкою. Минув лише один день, відколи ти став науковцем, ти знаєш один секрет про дезоксирибонуклеїнову кислоту й не опанував жодного з методів раціональности.

 — Розумію, — промовив Драко.

І не збрехав.

«Людська всячина». Захопити владу в таємній спілці, напевно, не буде навіть складно. А потім він убʼє Гаррі Поттера про всяк випадок…​

Виринули спогади: як жахливо він почувався вчора, коли знав, що Гаррі десь кричить.

Драко подумав ще декілька поганих слів.

Гаразд. Він не вбиватиме Гаррі. Його виховали маґли, він же не винен, що божевільний. Натомість Гаррі житиме далі, просто щоб Драко міг сказати йому, що це все для його ж власного блага, що насправді він має бути вдячним…​

Із раптовою насолодою Драко усвідомив: це й справді було для його блага. Гаррі помре, якщо спробує здійснити свій план — водити Дамблдора й батька, як кота за ниткою.

Так навіть краще.

Драко позбавить його всіх мрій — так само, як із ним вчинив був Гаррі.

Драко скаже йому, що це заради його ж блага, і це буде цілковитою правдою.

Драко здобуде владу над таємною спілкою й силами науки, щоб очистити чаклунський світ, і тоді батько пишатиметься ним не менше, ніж якби він став смертежером.

Злі плани Гаррі Поттера буде зруйновано, а сили добра візьмуть гору.

Бездоганна помста.

Хіба що…​

«Просто вдай, що вдаєш із себе науковця», — порадив був йому Гаррі.

Драко не вистачало слів, щоб описати, що саме не так із Гарріною головою (адже він ніколи не чув про такий термін, як глибина рекурсії), однак міг здогадатися, які схеми з цього випливали.

Хіба що саме це Гаррі й хоче: викликати в нього такі думки як частину якогось навіть грандіознішого задуму, у якому Драко втрапить прямо в пастку, якщо спробує зруйнувати поточний план. Гаррі може навіть знати, що цей план нездійсненний, і намагатися досягти з ним одного — спонукати Драко зірвати його…​

Ні. Як близько до безумства. Мусить існувати межа. Навіть сам Темний Лорд не будував таких хитромудрих замислів. Це неможливо в справжньому житті — лише в батькових казочках на ніч, у яких дурні́ гаргуйлі своїми діями завжди сприяли героєві замість перешкоджати йому.

* * *

А поруч із Драко йшов Гаррі — з усмішкою на обличчі й думками про еволюційне походження людського розуму.

Колись, перш ніж люди більш-менш зрозуміли, як працює еволюція, вони висловлювали всілякі дикі припущення на кшталт «людський розум еволюціонував, щоб ми могли винаходити кращі інструменти».

Нісенітниця, адже варто було лише комусь одному з племені винайти інструмент, як він ставав доступним решті; знання переходило б і до інших племен і використовувалося їхніми нащадками ще сотні років. Чудово для наукового прогресу, проте не з погляду еволюції: винахідник не здобував серйозної переваги пристосованости — не лишав після себе набагато більше дітей, ніж усі інші. Лише переваги у відносній пристосованості могли збільшити відносну поширеність гена в популяції й зумовити всеохопність якоїсь рідкісної мутації, подолати межу, за якою її матимуть усі. А геніальні винаходи не були поширеними настільки, щоб забезпечити постійний тиск добору, необхідний для просування мутації. Якщо подивитися на людей з їхніми пістолетами, танками та ядерною зброєю і порівняти їх із шимпанзе, то очевидним здогадом було, що інтелект виник для створення технологій. Очевидним, проте неправильним.

Перш ніж люди більш-менш зрозуміли, як працює еволюція, вони висловлювали всілякі дикі припущення на кшталт «клімат змінився, племена мусили мігрувати, і люди стали розумнішими, щоб розвʼязати нові проблеми, які поставали перед ними».

Але ж мозок людських істот учетверо перевищував за розмірами мозок шимпанзе. 20% людського метаболізму витрачалося на живлення мозку. Люди були сміховинно розумнішими за всі інші види. Таке не траплялося через те, що довкілля трохи підвищувало складність своїх проблем; у такому разі організми трохи розумнішали б, щоб розвʼязати їх. А мозок гігантського невідповідного розміру свідчив про якийсь безконтрольний еволюційний процес, щось, що вимагало більшого й більшого тиску, без упину.

І вчені сьогодення мали доволі гарний здогад, що це був за безконтрольний еволюційний процес.

Гаррі якось прочитав був відому книжку «Політика шимпанзе». Вона описувала, як дорослий шимпанзе Люїт протистояв старому альфі Єроєнові, заручившись допомогою молодого шимпанзе Ніккі. Той не втручався напряму в бої між Люїтом і Єроєном, але заважав прибічникам останнього приходити йому на допомогу: відволікав їх щоразу, як відбувалися сутички між Люїтом і Єроєном. З часом Люїт переміг і став новим альфою, а Ніккі — другим за впливом.

Втім, зовсім скоро Ніккі утворив союз із переможеним Єроєном, скинув Люїта й став новим новим альфою.

Це вражало: як мільйони років гуманоїди намагалися перехитрити одне одного — невпинні еволюційні перегони озброєнь, що призвели були до збільшення ментальних можливостей.

Бо, ну знаєте, людина б точно передбачила, що так станеться.

* * *

А поруч із Гаррі йшов Драко, приховуючи усмішку й обмірковуючи свою помсту.

Колись, нехай і минуть роки, проте колись Гаррі Поттер дізнається, що означає недооцінювати Мелфоїв.

Науковець у ньому прокинувся за один день. Гаррі стверджував був, що цього не мало трапитися протягом місяців.

Але, звісно ж, Мелфой стане могутнішим науковцем, ніж будь-хто інший.

Отже, Драко опанує всі методи раціональности Гаррі Поттера, а коли настане слушна мить…​

Розділ 25. Не пропонуйте рішення відразу

Щоб знайти нове життя й Дж. К. Ролінґ!

Від автора. Оскільки зазвичай ця книга описує реальні наукові дані, то додаю попередження: у розділах 22 — 25 Гаррі не розглядає безліч можливостей. Зокрема (і найважливіше) існування багатьох магічних генів, що, однак, розміщуються всі на одній хромосомі (чого не трапилося б природним шляхом, але залишається ймовірність стороннього втручання). У такому разі успадкування здійснювалося б за схемою Менделя, втім, магічна хромосома могла б деградувати внаслідок кросинговеру, обмінюючись ділянками зі своїм немагічним гомологом. (Гаррі читав про Менделя й хромосоми в наукових історичних книжках, проте недостатньо вивчав власне генетику, щоб знати про кросинговер. Ей, йому ж лише одинадцять.) Та попри те, що сучасний науковий журнал зміг би прискіпатися ще до купи речей, усі наведені Гаррі сильні свідчення й справді є сильними свідченнями — інші варіанти малоймовірні.

* * *

Дія 2:

(Яскраве сонячне проміння лилося крізь зачаровану стелю Великої зали, освітлюючи учнів, що сиділи ніби просто неба, мерехтячи в їхніх тарілках і келихах. Свіжі після нічного сну, ті вдихали аромати сніданку й готувалися втілювати хай що там вони собі запланували на неділю.)

Отже. Існує лише одна річ, що робить тебе чарівником.

Якщо подумати, то це не сильно дивувало. Основне завдання ДНК — повідомляти рибосомам, як обʼєднувати амінокислоти в протеїни. Традиційна фізика, що доволі точно описувала цей процес, стверджувала: хай скільки амінокислот зʼєднати в один ланцюг, магії з них ніколи й ніяк не здобудеш.

А втім, усе вказувало на спадковість магії, її повʼязаність із ДНК.

Напевно, не тому, що ДНК обʼєднувала немагічні амінокислоти в магічні протеїни. Найімовірніше, сама собою стрижнева послідовність ДНК взагалі не наділяла людину магією.

Магія зароджувалася деінде.

(За рейвенкловським столом, витріщаючись кудись у далечінь, сидів хлопець. Правицею він несвідомо зачерпував ложкою якусь неважливу їжу, що стояла прямо перед ним. Мабуть, якщо замінити її землею, він цього й не помітив би.)

І з якоїсь причини Джерело Магії звертало увагу на окремий ДНК-маркер в індивідуумів, що більше нічим не відрізнялися від решти звичайних людей, нащадків мавп.

(Власне, кудись у далечінь там витріщалося чимало хлопців і дівчат. Мова все ж таки про рейвенкловський стіл.)

Інші логічні роздуми також приводили до цього висновку. Складні механізми у видах, що розмножуються статевим шляхом, завжди загальні для всіх їхніх представників. Якщо ген Б залежить від гена А, то ген А сам собою мусить бути корисним і самостійно поширитися майже на весь генофонд, перш ніж користь від гена Б почне проявлятися досить часто, щоб надати перевагу в пристосованості. Щойно Б охопить весь вид, можна здобути залежну від нього варіацію А*, відтак В, що залежатиме від А* і Б, відтак Б*, що залежатиме від В — і так доки весь механізм не розвалиться, якщо вилучити з нього бодай один елемент. Однак усе це відбувається послідовно — еволюція ніколи не забігає наперед, вона ніколи не сприятиме поширенню Б заздалегідь, сподіваючись, що А стане загальним для всіх пізніше. Еволюція — це простий історичний факт: хай які організми залишать після себе найбільше дітей, саме їхні гени частіше зустрічатимуться в наступному поколінні. А це значить, що кожна частинка складного механізму має стати майже всеохопною, перш ніж розвинуться інші складові, щоб залежати від її присутности.

Тому складні взаємозалежні механізми — могутні й мудровані протеїнові машини, ці рушії життя — завжди загальні у видах, що розмножуються статевим шляхом. Окрім незначної жменьки варіацій за межами цієї взаємозалежної системи, що якоїсь миті пройшли природний добір, коли повільно закладалися основи для подальшого ускладнення. Саме тому всім людським істотам властива однакова будова мозку, однакові емоції, однакові вирази обличчя, повʼязані з цими емоціями. Ці адаптації складні, а отже, мусять бути загальними.

Якби магія була такою — великою складною адаптацією з купою потрібних генів, — то дитина від чарівника й маґла отримала б лише половину деталей, а половина машини працює не дуже. А чарівників маґлівського роду взагалі не існувало б — жодного. Навіть якби кожна деталь потрапила до маґлівського генофонду, вони ніколи б не склалися разом в одному індивідуумі в чарівника.

Не існувало якоїсь генетично ізольованої спільноти людей, що еволюційно розвинули в своїх мізках хитросплетені магічні секції. Такі складні генетичні механізми в разі схрещування чарівників із маґлами ніколи не відновилися б знову в маґлородцях.

Отже, хай у який спосіб гени робили тебе чарівником, схем складних механізмів у них не містилося.

Це ще одна причина, чому Гаррі припустив був схему Менделя. Якщо магічні гени прості, то навіщо існувати більш ніж одному?

Однак сама магія не здавалася такою простою. Замикальне закляття не давало відчиняти двері й трансфігурувати завіси, ще й чинило опір закляттям «Фініте Інкантатем» та «Алогомора». Надто багато речей зводилося до одного; це можна було назвати орієнтацією на мету — цілеспрямованістю, якщо простіше.

Існувало лише дві відомі причини цілеспрямованої складности. Природний добір, що створював речі на кшталт метеликів. І розумне проєктування, що створювало речі на кшталт автомобілів.

Не схоже було, наче магія — це щось самовідтворювальне. Цілеспрямовано складні закляття не скидалися на метеликів (які були складними для того, щоб виготовляти копії себе), а мали на меті слугувати користувачеві, як автомобіль.

Отже, якийсь розумний розробник створив Джерело Магії і звелів йому звертати увагу на окремий ДНК-маркер.

Що наштовхувало на наступну очевидну думку: тут якось причетна «Атлантида».

Гаррі вже розпитував про неї Герміону — ще в потягу до Гоґвортсу, після того як почув був це слово від Драко. Наскільки їй було відомо, знань про Атлантиду, крім самої назви, не лишилося.

Це могло бути лише легендою. Проте цілком можливо, щоб магічна цивілізація — особливо якщо вона існувала до Інтердикту Мерліна — якось примудрилася себе підірвати.

Думки плинули далі: Атлантида була ізольованою цивілізацією, що якось створила Джерело Магії й звеліла йому слугувати лише людям із генетичним атлантидним маркером — кровʼю атлантів.

З цього випливало, що слова й рухи палички не настільки складні, щоб за їхньою допомогою чарівники просто творили магію з нічого. На відміну від трьох мільярдів базових пар людської ДНК, достатньо складних, щоб побудувати людське тіло з нічого; на відміну від компʼютерних програм, що опрацьовували тисячі байтів даних.

Це значило, що слова й рухи палички були лише пусковими приладами, важелями, що вмикали якусь приховану й значно складнішу машину. Кнопками — не схемами.

А як і компʼютерна програма не скомпілюється, якщо припуститися єдиного одруку, так і Джерело Магії не зреагує, якщо не вимовити закляття бездоганно.

Логіка була невблаганною.

І вказувала на єдиний можливий висновок.

Тисячі років тому древні пращури чарівників звеліли Джерелу Магії левітувати речі, тільки якщо хтось скаже…​ «Вінґардіум Левіоза».

Гаррі важко схилився над столом і втомлено підпер чоло правицею.

На світанку штучного інтелекту, коли все тільки-но починалося й ніхто ще не усвідомлював усієї складности цього питання, трапилася показова історія: професор доручив одному зі своїх випускників розвʼязати проблему компʼютерного зору.

Зараз Гаррі міг приблизно зрозуміти, як мав почуватися той випускник.

Це могло затягнутися.

Чому закляття «Алогомора» потребувало більших зусиль, якщо це було просто натискання кнопки?

Який дурень вбудував закляття «Авада Кедавра», що спрацьовує лише від ненависти?

Чому безмовна трансфігурація вимагала повного ментального розділення концепції форми й концепції матеріалу?

Гаррі може не впоратися з цим завданням до випуску з Гоґвортсу. Може все ще працювати над ним, коли йому виповниться тридцять років. Герміона мала рацію; раніше Гаррі не усвідомлював цього насправді, просто виголошував натхненну промову про наполегливість і відданість меті.

Він може взагалі ніколи не розвʼязати цього завдання — таку можливість його розум розглянув зовсім швидко й відразу відігнав, вирішивши, що це вже занадто.

Крім того, якщо протягом перших кількох десятиліть зʼясувати секрет безсмертя, то все буде гаразд.

Який метод використав був Темний Лорд? Якщо подумати, то факт, що Темному Лордові якось вдалося пережити смерть свого тіла, був майже нескінченно важливішим за його спроби поневолення чаклунської Британії…​

 — Перепрошую, — пролунав з-за його спини очікуваний голос, проте вкрай неочікуваним тоном. — Коли вам буде зручно, містер Мелфой ґречно просить вас про зустріч.

Гаррі не похлинувся пластівцями. Натомість він обернувся й окинув поглядом містера Креба:

 — Це я перепрошую. Ти мав на увазі: «Бос має до тебе розмову»?

Здавалося, що містера Креба це не потішило:

 — Містер Мелфой звелів розмовляти належно.

 — Нічого не чую. Ти не розмовляєш належно.

Гаррі повернувся до дрібних синіх кристалічних пластівців і неспішно зʼїв ще одну ложку.

 — Бос має до тебе розмову, — загрозливо почулося з-за спини. — Краще рухайся, доки цілий.

Ось. Тепер усе йшло за планом.

* * *

Дія 1:

 — Причина? — обличчя старого чарівника не виказувало люті. Хлопець перед ним — жертва, не варто лякати його ще більше. — Ніщо не може виправдати…​

 — Я вчинив із ним ще гірше.

Старий чарівник заклякнув від жаху:

 — Гаррі, що ти накоїв?

 — Я обманом змусив Драко повірити, ніби я обманом змусив його взяти участь у ритуалі, під час якого він пожертвував своєю вірою в чистоту крови. А це означає, що він не зможе стати смертежером, коли виросте. Він втратив усе, директоре.

Запанувала довга мовчанка. Порушували її тільки химерні штукенції, що тихо пихкали й свистіли. Та з плином часу ці звуки ставали непомітними й зливалися з тишею.

 — Отакої, — промовив старий чарівник. — Я ж бо як дурень очікував, що ти намагатимешся привести спадкоємця Мелфоїв до спокути, скажімо, показавши йому справжню дружбу й доброту.

 — Ха! Ага, ніби щось таке спрацювало б.

Старий чарівник зітхнув. Це вже занадто.

 — Гаррі. Тобі хоча б спадало на думку, що є щось недоречне в тому, щоб приводити когось до спокути за допомогою брехні й обману?

 — Прямо я не брехав, а оскільки тут ідеться про Драко Мелфоя, то, гадаю, доречно — це саме те слово, — хлопець аж світився самовдоволеністю.

Старий чарівник похитав головою у відчаї:

 — І це наш герой. Ми приречені.

* * *

Дія 5:

Здавалося, що вимощений грубим каменем довгий вузький тунель, освітлений лише паличкою в руках дитини, тягнувся кілометрами.

Із дуже простої причини: він тягнувся кілометрами.

Була третя ранку. Фред із Джорджем скрадалися таємним переходом, що вів від статуї одноокої відьми в Гоґвортсі до підвалу «Медових руць» — крамниці солодощів у Гоґсміді.

 — Як вона? — тихо запитав Фред.

(Не те щоб хтось слухав, просто розмовляти нормальним голосом, скрадаючись таємним переходом, було якось дивно.)

 — Досі барахлить, — відповів Джордж.

 — Обидва чи…​

 — Миготіння знову виправилося. Друге — як завжди.

Карта була надзвичайно могутнім артефактом, здатним за іменем відстежувати кожну розумну істоту в межах школи в реальному часі. Майже напевно її створили тоді ж, коли постав Гоґвортс. А те, що почали зʼявлятися помилки, не віщувало нічого доброго. Якщо вона зламалася, то, найімовірніше, полагодити її не зможе ніхто, крім Дамблдора.

А віддавати Карту Дамблдорові близнюки Візлі не збиралися. Цим вони завдали б жахливої образи мародерам — чотирьом невідомим, яким вдалося вкрасти частину охоронної системи Гоґвортсу (що, мабуть, була творінням самого Салазара Слизерина) і перетворити її на інструмент для учнівських витівок.

Хтось вважав би це неповагою.

Хтось вважав би це злочином.

Близнюки Візлі свято вірили, що якби про це дізнався Ґодрик Ґрифіндор, то він схвалив би.

Брати йшли далі й далі, переважно мовчки. Близнюки Візлі розмовляли один із одним, коли продумували нові витівки чи коли хтось із них знав щось невідоме другому. Інакше сенсу в розмовах було небагато. Якщо вони володіли однаковою інформацією, то здебільшого мали однакові думки й ухвалювали однакові рішення.

(У давнину існувала традиція, згідно з якою одного з магічних близнюків вбивали відразу після народження.)

Зрештою Фред і Джордж вилізли до запорошеного підвалу, захаращеного бочками й полицями з дивними інгредієнтами.

Вони взялися чекати. Вчинити якось інакше було б неввічливо.

Невдовзі худий чоловік у чорній піжамі, позіхаючи, спустився сходами, що вели до підвалу.

 — Здоров, хлопці, — привітався Амброзій Флум. — Не чекав на вас сьогодні. Невже запаси скінчилися?

Фред і Джордж вирішили, що розмовлятиме Фред.

 — Не зовсім, містере Флум, — сказав той. — Ми сподівалися, що ви нам допоможете з дечим…​ цікавішим.

 — Ну, хлопці, — гнівно виголосив Флум. — Сподіваюся, ви не розбудили мене лише для того, щоб я вкотре нагадав: я не продам вам товарів, через які ви можете вскочити в справжню халепу. Принаймні доки вам не виповниться шістнадцять…​

Джордж мовчки дістав щось із мантії і передав це Флумові.

 — Ви це бачили? — запитав Фред.

Флум подивився на вчорашній випуск «Щоденного віщуна» й насуплено кивнув. Заголовок «НАСТУПНИЙ ТЕМНИЙ ЛОРД?» супроводжувався зображенням хлопчика; камері якогось учня вдалося спіймати його обличчя з невластиво холодним і нещадним виразом.

 — Навіть від Мелфоя я такого не чекав, — гаркнув Флум. — Цькувати хлопця, ще й одинадцятирічного! Розмолоти й пустити на шоколад, от що з цим чоловіком треба зробити!

Фред і Джордж одночасно кліпнули. За Рітою Скітер стоїть Мелфой? Гаррі Поттер про це не попереджав…​ а це мусило означати, що той сам не знав. Він ніколи не став би вплутувати їх, якби знав…​

Фред і Джордж перезирнулися. Ну, Гаррі не обовʼязково знати, доки вони не покінчать із завданням.

 — Містере Флум, — тихо промовив Фред, — Хлопчику-Що-Вижив потрібна ваша допомога.

Флум поглянув на них.

Зітхнув.

 — Гаразд. Чого ви хочете?

* * *

Дія 6:

Полюючи на смачну здобич, Ріта Скітер не надто зважала на метушливих комашок, що заполонили решту всесвіту. Тому коли лисуватий юнак заступив їй дорогу, вона ледь із ним не зіткнулася.

 — Міс Скітер, — цей голос лунав занадто жорстоко й холодно для такого молодого обличчя. — Яка приємна зустріч.

 — Геть із дороги, гультіпако! — кинула Ріта, спробувавши його обійти.

Чоловік так бездоганно повторив її рухи, що здавалося, ніби жоден із них взагалі не ворухнувся — просто вулиця трохи посунулася, доки вони стояли на місці.

Ріта примружилася:

 — Та ким ти себе уявив?

 — Як нерозумно, — сухо відповів той. — Було б мудро запамʼятати обличчя смертежера під прикриттям, що навчає Гаррі Поттера, як стати наступним темним лордом. Зрештою, — лиха посмішка, — навряд чи ви б захотіли випадково зустрітися з такою людиною на вулиці, особливо після того, як облили її брудом у газеті.

Ріті знадобився деякий час, щоб скласти його слова докупи. І це Квірін Квірел? Якийсь надто молодий і надто старий водночас. Якщо не зважати на жорстокий і зверхній вираз, то на лице йому можна було дати років тридцять пʼять — сорок. І в нього вже випадає волосся? Він що, не може оплатити цілителя?

А ба́йдуже. Жучок має час і місце, де потрібно бути. Вона щойно отримала анонімне повідомлення, що мадам Боунз зацікавилася одним зі своїх молодших помічників. Якби Ріта зуміла це довести, то на неї чекав би солодкий бонус — у списку жертв мадам Боунз посідала одне з чільних місць. Інформатор стверджував був, що Боунз і молодий помічник обідатимуть в одній особливій і дуже популярній для певних речей кімнаті «У Мері». У захищеній від усіх шпигунських приладів кімнаті, як зʼясувалося, однак не від гарненького синенького жучка, що міг умоститися на стіні…​

 — Геть із дороги! — гаркнула Ріта й спробувала відштовхнути Квірела. Їхні руки ледь торкнулися, коли він ухилився, і Ріта похитнулася, зустрівши своїм кулаком саме лише повітря.

Квірел закотив лівий рукав мантії, демонструючи їй руку:

 — Дивіться. Чорної мітки немає. Я б хотів, щоб ваша газета опублікувала спростування.

Ріта не стримала здивованого сміху. Та ж очевидно, що ніякий він не смертежер. Інакше газета ніколи не опублікувала б статті.

 — І не мрій, гультіпако. Котися звідси.

Квірел якусь мить витріщався на неї.

Відтак посміхнувся.

 — Міс Скітер. Я сподівався знайти щось, що вас переконає. Втім, я вже бачу, що не зможу відмовити собі в задоволенні просто розчавити вас.

 — Не ти один. А зараз геть із дороги, гультіпако, а то я покличу аврорів і тебе заарештують за перешкоджання журналістській діяльності.

Квірел легко вклонився їй і пройшов повз.

 — Прощавай, Ріто Скітер, — пролунало позаду.

Рушивши вперед, Ріта ледве почула, як чоловік щось наспівував, віддаляючись.

Ніби це могло її налякати.

* * *

Дія 4:

 — Вибачте, але я не з вами, — промовив Лі Джордан. — Мені комфортніше на рівні гігантського павука.

Хлопчик-Що-Вижив сказав був, що має важливе завдання для Ордену Хаосу, щось вагоме й таємне, суттєвіше й складніше за їхні звичайні витівки.

Після чого виголосив натхненну, проте дещо туманну промову. Про те, яких вершин могли б досягнути Фред, Джордж і Лі з їхнім приголомшливим потенціалом, варто тільки навчитися бути дивнішими. Наповнювати життя людей цілковитим безґлуздям, а не просто несподівано звалювати їм на голови щось на кшталт відер із водою, прилаштованими над дверима. (Фред і Джордж зацікавлено переглянулися — такого вони ще не робили.) Гаррі Поттер нагадав їм про витівку з Невілом (із каяттям зазначивши, що Сортувальний Капелюх присоромив був його за неї), яка змусила хлопця сумніватися, чи при своєму він розумі. Той мав почуватися так, ніби раптом потрапив до альтернативного всесвіту. Саме так усі почувалися були, побачивши, як вибачається Снейп. Саме в цьому полягала справжня сила витівок.

«Ви зі мною?» — прокричав був Гаррі Поттер.

 — Ні, — заперечив Лі Джордан.

 — Ми з тобою, — запевнив Фред чи Джордж, адже не було жодного сумніву, що Ґодрик Ґрифіндор погодився б.

Лі Джордан сумно посміхнувся, підвівся й пішов із безлюдного коридору, зачарованого «Квієтусом», де тривала зустріч чотирьох членів Ордену Хаосу, що всілися в змовницькому колі.

Три члени Ордену Хаосу перейшли до справи.

(Сумувати не варто. Фред і Джордж все ще співпрацюватимуть із Лі над витівками рівня гігантського павука. Вони почали називати це Орденом Хаосу лише для того, щоб завербувати Гаррі Поттера. Коли Рон розповів був їм, який той дивний і злий, близнюки вирішили врятувати Гаррі, показавши йому справжню дружбу й доброту. На щастя, це більше не здавалося потрібним. Хоча вони не зовсім були в цьому впевнені…​)

 — Отже, — розпочав один із близнюків, — до чого це все?

 — Ріта Скітер, — пояснив Гаррі. — Знаєте таку?

Фред і Джордж похмуро кивнули.

 — Вона розпитує про мене.

Кепські новини.

 — Спробуєте здогадатися, чого я від вас хочу?

Фред і Джордж дещо спантеличено перезирнулися:

 — Підкинути їй деякі з наших цікавеньких цукерок?

 — Ні. Ні, ні, ні! Це ідеї рівня гігантського павука! Ну ж бо, що б зробили ви, якби почули, що Ріта Скітер копає бруд на вас?

Рішення стало очевидним.

На обличчях Фреда й Джорджа повільно розповзлися усмішки:

 — Розпустили б чутки самі.

 — Саме так, — Гаррі широко всміхнувся. — Та потрібні не просто які-небудь чутки. Я хочу навчити людей ніколи не вірити газетним пліткам про Гаррі Поттера — так само, як маґли не вірять газетним пліткам про Елвіса. Спершу я гадав розпустити стільки чуток, щоб Ріта Скітер не знала, чому вірити, але тоді вона просто вхопиться за найбільш правдоподібні й мерзенні. Отже. Я хочу, щоб ви створили про мене липову історію і якось змусили Ріту Скітер повірити в неї. Але так, щоб потім усі дізналися, що це липа. Ми хочемо обдурити Ріту Скітер і її редакторів, але потім мають зʼявитися докази брехні. Звісно, з огляду на всі ці вимоги історія має бути якомога сміховиннішою, та однаково побачити світ. Ви розумієте, чого я від вас хочу?

 — Не зовсім…​ — повільно протягнув Фред чи Джордж. — Ти хочеш, щоб ми вигадали історію?

 — Я хочу, щоб усе це ви взяли на себе. Вибачте, наразі я дещо заклопотаний, до того ж хотів би мати змогу чесно сказати, що й гадки не мав, що таке станеться. Здивуйте мене.

На мить обличчя Фреда й Джорджа розтягнулися в дуже злих посмішках.

І знову посерйознішали:

 — Але ж ми й справді не знаємо, як щось таке втнути…​

 — То дізнайтеся. Я вірю у вас. Не на всі сто, але якщо це вам не до снаги, то так і скажіть: я попрошу когось іншого чи зроблю все сам. Якщо ви маєте справді вдалу ідею — і сміховинну історію, і як переконати Ріту Скітер і її редакторів надрукувати її, — тоді повний вперед. Але не треба нічого посереднього. Якщо не вдається вигадати щось потрясне, просто скажіть про це.

Фред і Джордж занепокоєно переглянулися.

 — Нічого не спадає на думку, — зізнався Джордж.

 — Мені теж, — підхопив Фред. — Вибач.

Гаррі витріщився на них.

Відтак почав пояснювати, як треба міркувати.

Як відомо, на це треба більше, ніж дві секунди, стверджував Гаррі.

Ніколи не оголошуйте нічого неможливим, перш ніж дістанете годинник і як слід про це подумаєте, доки хвилинна стрілка не відлічить пʼять хвилин. Не фігуральних, а справжніх пʼять хвилин, згідно з годинником.

Ба більше (наполегливо переконував Гаррі, сильно стукаючи рукою по підлозі), починати з негайного пошуку рішень не варто.

Гаррі узявся пояснювати дослід, що його поставив дехто на імʼя Норман Маєр — хтось, кого називали організаційним психологом. Він звернувся із задачею до двох окремих груп людей, що спеціалізувалися на розвʼязуванні проблем.

Як розповів Гаррі, задача була про трьох працівників, що виконували різну роботу. Новачок хотів просто робити щось найлегше, а досвідчений працівник — регулярно змінювати діяльність, щоб не нудьгувати. Експерт із ефективности рекомендував доручити новачкові найлегше завдання, а досвідченому — найскладніше, що мало збільшити продуктивність на 20%.

Одній групі з розвʼязання проблем дали інструкцію: «Не пропонуйте рішення, доки не обговорите ситуацію якомога докладніше, не висловлюючи припущень щодо ймовірного виходу з неї».

Друга група не дістала жодної вказівки. І ті люди зреагували цілком природно: поставши перед проблемою, почали негайно пропонувати рішення. Вони привʼязалися до своїх висновків і почали їх захищати, сперечатися щодо відносної важливости свободи супроти ефективности тощо.

Перша група (котра мала інструкцію спершу обговорити проблему, а потім розвʼязувати її) з набагато більшою ймовірністю доходила рішення: дати новачкові найлегше завдання й регулярно перерозподіляти решту роботи між іншими двома працівниками. Згідно з даними експерта, це мало поліпшити продуктивність на 19%.

Починати з пошуку рішень — це робити все цілковито навпаки. Як починати обід із десерту, тільки погано.

(Гаррі також процитував когось на імʼя Робін Давес, мовляв, що складніша проблема, то ймовірніше, що люди намагатимуться розвʼязати її негайно.)

Тож Гаррі збирався доручити це завдання Фредові з Джорджем, а ті розглянуть його з усіх боків і розпочнуть мозковий штурм будь-яких бодай трохи придатних ідей. І доки не покінчать із цим, то не намагатимуться дійти справжнього рішення, хіба що вигадають щось грандіозне в процесі — у такому разі ідею варто записати, щоб повернутися до неї опісля. І він не хоче чути від них нічого на кшталт «нам не вдалося ні до чого додуматися» принаймні тиждень. Дехто десятиліттями намагався до чогось додуматися.

 — Є питання? — уточнив Гаррі.

Фред і Джордж витріщилися один на одного.

 — У мене немає.

 — У мене теж.

Гаррі слабо кахикнув:

 — Ви не поцікавилися своїм бюджетом.

«Бюджетом?» — подумали вони.

 — Я міг би просто назвати суму. Проте, гадаю, це надихне вас більше.

Гарріні руки сховалися під мантією й дістали звідти…​

Фред і Джордж ледь не впали, хоч і так уже сиділи.

 — Не витрачайте заради того, щоб витратити, — настановив Гаррі. Навпроти них на камʼяній підлозі мерехтіла просто сміховинна купа грошей. — Лише якщо цього потребуватиме грандіозність — у такому разі витрачайте без вагань. Якщо щось залишиться, просто повернете потім, я вам довіряю. О, і десять відсотків із цього ваші, незалежно від того, скільки ви витратите…​

 — Ми не можемо! — верескнув один із близнюків. — Ми не беремо грошей за таке!

(Близнюки ніколи не заробляли на чомусь незаконному. Амброзій Флум цього не знав, та всю його продукцію вони продавали без жодної націнки. Фред і Джордж хотіли мати змогу засвідчити — якщо треба, то під сироваткою правди, — що вони не спекулянти, а просто надають суспільні послуги.)

Гаррі похмуро на них поглянув:

 — Але ж я прошу вас як слід попрацювати. Дорослому за щось таке заплатили б, і це однаково вважалося б дружньою послугою. Для такої справи людей просто так не наймають.

Фред і Джордж похитали головами.

 — Гаразд, — здався Гаррі. — Я просто куплю вам дорогі подарунки на Різдво, а якщо ви від них відмовитеся, то спалю їх. Так ви навіть не знатимете, скільки я на них витрачу, крім, очевидно, того факту, що сума буде більша, ніж якби ви просто взяли гроші. І подарунки я куплю в будь-якому разі, тож памʼятайте про це, перш ніж казати, що не можете вигадати нічого грандіозного.

Гаррі з усмішкою підвівся й рушив було геть, доки Фред і Джордж сиділи, пороззявлявши роти від подиву. Зробивши кілька кроків, він обернувся.

 — О, і останнє. Хай що ви робитимете, не вплутуйте професора Квірела. Він не полюбляє публічности. Знаю, що набагато легше змусити людей вірити в дивні речі про професора із захисту, ніж про будь-кого іншого, і вибачте, що так заважаю вам, але, будь ласка, не вплутуйте сюди професора Квірела.

Гаррі розвернувся й зробив ще кілька кроків…​

Озирнувся востаннє й мʼяко промовив:

 — Дякую.

І пішов.

Запала довга мовчанка.

 — Отже, — озвався один.

 — Отже, — відгукнувся другий.

 — Професор із захисту не полюбляє публічности, чи не так?

 — Гаррі не надто добре нас знає, чи не так?

 — Ні, не знає.

 — Ми не витрачатимемо на це його гроші, звісно.

 — Звісно, ні. Це було б неправильно. Візьмемося до професора із захисту окремо.

 — Зробимо так, щоб якісь ґрифіндорці написали Скітер і повідомили…​

 — …​що якось під час заняття із захисту в нього закотився рукав, і вони побачили Чорну мітку…​

 — …​і що він напевно навчає Гаррі Поттера усіляких жахіть…​

 — …​і що навіть у Гоґвортсі ніхто не пригадає гіршого професора із захисту, що йому не просто не вдається нас навчати, а що він усе робить неправильно, взагалі не так, як має бути…​

 — …​наприклад, стверджує, що смертельне прокляття спрацьовує лише від любови, через що стає доволі непридатним.

 — Це мені подобається.

 — Дякую.

 — Готовий закластися, що професорові із захисту це теж сподобалося б.

 — Він має почуття гумору. Він би не називав нас так, як називає, якби не мав почуття гумору.

 — Але чи справді нам до снаги виконати Гарріне завдання?

 — Гаррі радив обговорити питання, перш ніж спробувати знайти відповідь, тож зробімо це.

Близнюки Візлі вирішили, що Джордж буде всім захоплюватися, а Фред — сумніватися.

 — Тут нічого не тримається купи, — сказав Фред. — Він хоче, щоб було достатньо сміховинно, щоб усі сміялися зі Скітер і знали, що це неправда, але й щоб Скітер повірила в це. Ми не можемо зробити і те, і те водночас.

 — Доведеться сфабрикувати якісь докази, щоб переконати Скітер, — висловив думку Джордж.

 — Це було рішення? — запитав Фред.

Вони обміркували це.

 — Можливо, — відповів Джордж, — але не думаю, що нам треба аж настільки прискіпуватися, чи не так?

Близнюки безпорадно знизали плечима.

 — Тоді липові докази мають бути досить добрими, щоб переконати Скітер, — зауважив Фред. — Нам вдасться зробити таке самостійно?

 — Не обовʼязково самостійно, — Джордж вказав на купу грошей. — Можемо найняти допомогу.

Обличчя близнюків охопила задума.

 — Це може швидко зʼїсти Гаррін бюджет, — зазначив Фред. — Це купа грошей для нас, але не для когось на кшталт Флума.

 — Можливо, люди даватимуть знижку, якщо знатимуть, що це для Гаррі, — припустив Джордж. — Та найважливіше: хай що ми зробимо, це мусить бути неможливим.

 — «Неможливим»? — Фред моргнув. — Що ти маєш на увазі?

 — Настільки неможливим, що ми не вскочимо в халепу, бо ніхто не повірить, що ми на таке здатні. Настільки неможливим, що навіть Гаррі почне сумніватися. Це має бути щось нереальне, має змусити людей сумніватися, чи при своєму вони розумі, має бути…​ краще за Гаррі.

Фред широко розплющив очі від подиву. Таке між ними іноді траплялося, хоч і нечасто.

 — Але чому?

 — То були витівки. То все були витівки. Пиріг був витівкою. Нагадайко був витівкою. Кіт Кевіна Ентвістла був витівкою. Снейп був витівкою. Ми найкращі витівники в Гоґвортсі, ми що, складемо лапки й здамося без бою?

 — Він Хлопчик-Що-Вижив, — нагадав Фред.

 — А ми близнюки Візлі! Він кинув нам виклик. Він сказав, що ми можемо зробити щось так, як він. Але готовий закластися: він впевнений, що ми ніколи не зробимо щось так само добре, як він.

 — Його правда, — Фред дещо нервував. Близнюки Візлі подеколи не погоджувалися навіть тоді, коли володіли однаковою інформацією, проте це завжди здавалося чимось неприродним, ніби принаймні один із них чинив якось неправильно. — Ми ж говоримо про Гаррі Поттера. Він здатен на неможливе. Ми — ні.

 — А ось і здатні, — заперечив Джордж. — І маємо бути ще неможливішими, ніж він.

 — Але…​ — вихопилося у Фреда.

 — Так вчинив би Ґодрик Ґрифіндор, — виголосив Джордж.

Це все вирішило, і близнюки повернулися до…​ хай що було для них нормою.

 — Гаразд, тоді…​

 — …​подумаймо про це.

Розділ 26. Помічаючи спантеличення

Яка фуб моґ. Ґраґ пабавап зінк ватум ґазорк. Чамбл спаз Дж. К. Ролінґ.

* * *

Професор Квірел приймав щочетверга з 11:40 до 11:55. Усіх учнів усіх років навчання. Просто постукати у двері коштувало один бал Квірела, а якщо причина візиту, на думку професора, виявлялася не вартою його часу, то можна було втратити ще пʼятдесят.

Гаррі постукав.

Павза. За мить почувся злий голос:

 — Гадаю, можете вже й зайти, містере Поттер.

Гаррі не встиг доторкнутися до ручки, як двері розчахнулися, пронизливо грюкнувши об стіну так, ніби щось зламалося чи в деревині, чи в камінні, чи і там, і там.

Професор Квірел, відкинувшись на стільці, читав підозріло стародавню на вигляд книжку, обгорнуту темно-синьою шкірою, зі срібними рунами на корінці. Він не відірвав очей від сторінок:

 — Я не в доброму гуморі, містере Поттер. А коли я не в доброму гуморі, я не та людина, поруч із якою приємно перебувати. Заради вашого ж блага, швидко залагоджуйте своє питання і йдіть.

Із кімнати сочився холод, немов щось там випромінювало темряву — як лампа, що розсіює світло крізь нещільний абажур.

Це заскочило Гаррі зненацька. «Не в доброму гуморі» аж ніяк не скидалося на точний опис ситуації. Що могло так вивести професора Квірела з рівноваги?..

Ну, друзів не годиться кидати наодинці з їхнім поганим настроєм. Гаррі обережно зайшов до кімнати.

 — Чи можу я чимось допомогти…​

 — Ні, — відрізав професор Квірел, досі не зводячи очей із книжки.

 — Маю на увазі, якщо ви мали справу з ідіотами й хочете поговорити з кимось розумним…​

Запала на диво довга тиша.

Професор Квірел із ляскотом згорнув книжку, що тихо зашипіла й зникла. Він підвів погляд, і Гаррі здригнувся.

 — Гадаю, мені інтелектуальна розмова буде наразі приємною, — зазначив професор Квірел тим самим злим голосом, яким запросив Гаррі ввійти. — Для вас вона навряд чи виявиться такою ж, я попередив.

Гаррі глибоко вдихнув:

 — Обіцяю, що не ображуся, якщо ви нагаркаєте на мене. Що сталося?

Холод у кімнаті посилився.

 — Шестикласник-ґрифіндорець кинув прокляттям в одного з моїх найбільш перспективних шестикласників зі Слизерину.

Гаррі ковтнув слину:

 — Яким саме…​ прокляттям?

Професор Квірел більше не стримував своєї люті:

 — Та кого цікавлять такі дурниці, містере Поттер? Наш друг — шестикласник-ґрифіндорець — не подумав, що це важливо!

 — Ви серйозно? — бовкнув Гаррі, перш ніж устиг припнути свого язика.

 — Ні, я сьогодні в жахливому настрої просто так. Так, я серйозно, дурню! Він не знав. Він справді не знав. Я не вірив, доки аврори не підтвердили за допомогою сироватки правди. Він у шостому класі Гоґвортсу й застосовує високорівневе темне прокляття, не знаючи, що воно робить.

 — Ви ж не маєте на увазі, — уточнив Гаррі, — що він помилився щодо його дії, що він якось прочитав опис іншого закляття…​

 — Він знав лише, що прокляття призначено для ворогів. Він знав, що це все, що він знав.

І цього вистачило, щоб закляття спрацювало.

 — Я не розумію, як щось із таким крихітним мозком тримається на двох ногах.

 — А й справді, містере Поттер.

Запала мовчанка. Професор Квірел схилився вперед, підібрав срібну чорнильницю зі стола й повертів її в руках, роздивляючись, ніби розмірковував, як би то закатувати її до смерти.

 — Шестикласник-слизеринець серйозно постраждав? — запитав Гаррі.

 — Так.

 — Шестикласника-ґрифіндорця виховували маґли?

 — Так.

 — Дамблдор відмовляється його виключати, адже бідолаха не знав?

Стиснені на чорнильниці руки професора Квірела аж побіліли:

 — Ви до чогось ведете, містере Поттер, чи просто стверджуєте очевидне?

 — Професоре Квірел, — авторитетно заявив Гаррі, — усім учням у Гоґвортсі, що росли з маґлами, потрібна лекція з безпеки. Їм варто розказати про настільки сміховинно очевидні речі, що жодному з вихованих чарівниками вони ніколи не спадуть на думку. Не застосовувати заклять, не знаючи їхньої дії, не варити високорівневих зіллів без нагляду в туалеті, причини існування законів для обмеження неповнолітнього чаклунства — самі основи.

 — Навіщо? — поцікавився професор Квірел. — Нехай ду́рні мруть, перш ніж встигнуть розмножитися.

 — Якщо ви не проти втратити кількох шестикласників-слизеринців разом із ними.

Чорнильниця спалахнула в руках професора Квірела. Вона горіла жахливо повільним і огидним червоно-помаранчевим полумʼям, що шматувало метал, ніби відкушуючи його невеличкими шматками. Срібло плавилося й згорталося, безуспішно намагаючись утекти. Чорнильниця наче кричала із пронизливим металевим скреготом.

 — Гадаю, ви маєте рацію, — професор Квірел покірно усміхнувся. — Я розроблю лекцію, щоб переконатися, що учні маґлівського роду, занадто тупі для цього життя, не прихоплять із собою когось цінного, покидаючи нас.

Чорнильниця й далі кричала й палала в руках професора Квірела. Вона немов стікала дрібними металевими слізьми, що все ще охоплені вогнем падали на стіл.

 — Ви не тікаєте, — зауважив професор Квірел.

Гаррі розкрив рота.

 — Якщо ви збираєтеся сказати, що не боїтеся мене, — застеріг професор Квірел, — не варто.

 — Ви найстрашніша людина з усіх, кого я знаю, — відповів Гаррі, — і однією з головних причин цього є ваш контроль. Я просто не можу уявити, щоб ви комусь зашкодили, не ухваливши свідомого рішення це зробити.

Полумʼя згасло в руках професора Квірела. Він обережно вернув знищену чорнильницю на стіл.

 — Ви мовите такі приємні речі, містере Поттер. Брали уроки з лестощів? Можливо, у містера Мелфоя?

Гаррі зберіг нейтральний вираз обличчя, надто пізно — на секунду — збагнувши, що цим самим підписав своє зізнання. Професор Квірел зважав не на вираз, а на стан розуму, що робив його ймовірним.

 — Зрозуміло. Корисно мати такого друга, як містер Мелфой, він багато чого може вас навчити. Та сподіваюся, що ви не зробили помилки, довіривши йому забагато таємниць.

 — Він не знає нічого такого, що загрожувало б мені, якби стало відомим, — запевнив Гаррі.

 — От і добре, — професор Квірел легенько всміхнувся. — То з чим ви сюди завітали?

 — Гадаю, я завершив із підготовчими вправами з блокології та готовий до занять з інструктором.

Професор Квірел кивнув.

 — Я супроводжу вас до «Ґрінґотсу» цієї неділі, — він спинився на хвильку й усміхнено глянув на Гаррі. — Можемо навіть трохи прогулятися, якщо забажаєте. Мені щойно спало на думку дещо приємне.

Гаррі кивнув, усміхаючись у відповідь.

Вийшовши з кабінету, він почув, як професор Квірел щось мугикає.

Гаррі зрадів, що зміг підбадьорити його.

* * *

Тієї неділі в коридорах шепотілося безліч людей, принаймні коли повз них проходив Гаррі.

І багато хто тицяв пальцями.

І лунало чимало дівочого хихотіння.

Це почалося за сніданком, коли хтось поцікавився був, чи чув він новини. Гаррі, обірвавши питання, хутко відповів, що якщо ці новини написала Ріта Скітер, то він волів би їх не почути, а самостійно прочитати статтю.

Виявилося, що в Гоґвортсі не так багато учнів передплачувало «Щоденного віщуна». Ще не викуплені у власників примірники передавалися згідно з якоюсь складною чергою, і ніхто не міг сказати напевно, у кого наразі була газета…​

Тому Гаррі наклав «Квієтус» і взявся їсти, довіривши сусідам за столом позбуватися багатьох, багатьох допитливих носів. Він щосили намагався не зважати на регіт, вітальні усмішки, співчутливі й недовірливі обличчя, нажахані погляди й впущені з рук тарілки, коли новим учням, що спускалися на сніданок, повідомляли новини.

Гаррі аж згоряв від цікавости, але ж не годиться промінювати перше враження від особистого ознайомлення з шедевром на чийсь недоладний переказ.

Протягом наступних кількох годин він виконував домашнє завдання, безпечно сховавшись у валізі й попрохавши спершу сусідів по кімнаті покликати його, якщо хтось таки роздобуде саму газету.

О десятій ранку Гаррі все ще перебував у невіданні, покидаючи Гоґвортс у диліжансі разом із професором Квірелом. Той, впавши в зомбі-режим, сидів попереду праворуч, а Гаррі — позаду ліворуч, забившись так далеко в протилежний кут, наскільки це було можливо. Та лиховісне передчуття однаково не полишало його ні на мить, доки диліжанс торохкотів невеличкою стежкою через незаборонений ліс. Це заважало читати, тим паче що книжка була складна, а Гаррі зненацька захотілося почитати натомість щось із дитячої наукової фантастики.

 — Ми поза дією захисних чарів, містере Поттер, — пролунав голос професора Квірела спереду. — Час виходити.

Професор Квірел обережно зійшов із диліжанса, опанувавши себе. Гаррі ж зістрибнув.

Він саме зацікавився, як вони туди дістануться, аж раптом професор Квірел гукнув: «Лови!» — і кинув бронзовий кнат, що його Гаррі бездумно піймав.

Гігантський невідчутний гак вчепився йому в живіт і сильно смикнув. Він не відчув жодного пришвидшення, а за мить уже стояв посеред алеї Діаґон.

(«Перепрошую, що?» — запитав його мозок.)

(«Ми щойно телепортувалися», — пояснив Гаррі.)

(«Наші пращури з таким не стикалися», — поскаржився мозок і дезорієнтував його.)

Гаррі похитнувся, пристосовуючись до брукованої вулиці після поїздки ґрунтовою стежкою через ліс. Він випрямився, хоч у голові досі трохи паморочилося. Поки мозок намагався розставити все на свої місця, йому здавалося, що метушливі відьми й чарівники трохи погойдувалися, а галас від крамарів — постійно переміщувався.

Ще мить, і позаду Гаррі щось ляснуло. Озирнувшись, він побачив професора Квірела, що стояв за кілька кроків від нього.

 — Ви не проти…​ — почав було Гаррі.

 — Боюся мені…​ — тієї ж миті сказав професор Квірел.

Гаррі зупинився. Професор Квірел — ні.

 — …​треба відійти й дещо організувати, містере Поттер. Як мені докладно розʼяснили, я відповідальний за цілковито все, що з вами трапиться, тому я залишу вас із…​

 — Газетою, — перебив його Гаррі.

 — Перепрошую?

 — Чи будь-де, де можна купити примірник «Щоденного віщуна». Залиште мене там, і буде мені щастя.

Незабаром Гаррі опинився в книгарні, вислухавши дорогою кілька тихих і туманних погроз. Крамареві дісталися менш двозначні погрози — з огляду на те, як він зіщулився і бігав очицями від Гаррі до вхідних дверей.

Якщо книгарня згорить, то Гаррі мусить стояти посеред полумʼя і чекати на професора Квірела.

А тим часом…​

Гаррі швидко огледівся.

Це була доволі невелика й поганенька книгарня. На найближчому з чотирьох стелажів Гаррі побачив лише тонкі й абияк скріплені видання зі зловісними назвами на кшталт «Албанська різанина в пʼятнадцятому сторіччі».

Та спершу найважливіше. Він підійшов до прилавка.

 — Перепрошую, — звернувся Гаррі до крамаря. — Один примірник «Щоденного віщуна», будь ласка.

 — Пʼять серпиків, — відповів той. — Вибач, хлопче, залишилося лише три примірники.

Пʼять серпиків упало на прилавок. Гаррі відчував, що міг би сторгуватися й дешевше, проте наразі йому було ба́йдуже.

Очі крамаря розширилися, видається, він уперше по-справжньому подивився на Гаррі.

 — Ти!

 — Я!

 — Це правда? Ти справді…​

 — Замовкніть! Вибачте, я чекав цілий день, щоб прочитати оригінальну статтю, а не почути чийсь переказ, тож, будь ласка, просто передайте газету, гаразд?

Крамар трохи повитріщався на Гаррі, відтак без жодного слова дістав з-під прилавка складений примірник «Щоденного віщуна» й передав його Гаррі.

Заголовок сповіщав:

ГАРРІ ПОТТЕР

ТАЄМНО ЗАРУЧЕНИЙ

ІЗ ДЖІНЕВРОЮ ВІЗЛІ

Гаррі втупився в газету. Обережно й шанобливо взяв її з прилавка, ніби це була оригінальна картина Ешера, розгорнув і почав читати…​

…​про докази, що переконали Ріту Скітер.

…​і про інші цікаві подробиці.

…​і ще додаткові докази.

Фред і Джордж узгодили ж це спершу із сестрою, правда? Авжеж, узгодили. Стаття супроводжувалася ілюстрацією: Джіневра Візлі, що самотньо зітхає над (як Гаррі розгледів, ретельно придивившись) його власною світлиною. Це ж треба було інсценувати.

Але яким дивом?..

Гаррі сидів на дешевому розкладному стільці й перечитував газету вчетверте, коли професор Квірел, тихенько відчинивши двері, повернувся до крамниці.

 — Перепрошую за…​ що, заради Мерліна, ви читаєте?

 — Скидається на те, — у Гарріному голосі лунало благоговіння, — що деякого містера Артура Візлі закляв був «Імперіусом» смертежер, якого вбив мій батько. Це створило борг родові Поттерів, і мій батько вимагав сплатити його рукою нещодавно народженої Джіневри Візлі. Люди справді тут таке роблять?

 — Не могла ж міс Скітер виявитися такою дурепою, щоб повірити…​

Професор Квірел зненацька затнувся.

Газета в руках Гаррі була повністю розгорнута. Він тримав її вертикально, доки читав, тому професор Квірел зі свого місця міг бачити текст під заголовком.

Його приголомшене обличчя було витвором мистецтва, не гіршим від самої статті.

 — Не хвилюйтеся, — бадьоро сказав Гаррі, — це все липа.

Десь у книгарні зойкнув крамар і з гучним шумом перекинувся стос книжок.

 — Містере Поттер…​ — повільно промовив професор Квірел, — ви впевнені в цьому?

 — Доволі впевнений. Ходімо?

Професор Квірел неуважливо кивнув. Гаррі згорнув газету й вийшов слідом за ним.

До Гарріних вух чомусь не долинав жоден вуличний шум.

Вони йшли мовчки тридцять секунд, доки професор Квірел не заговорив:

 — Міс Скітер перевірила оригінальні записи закритої сесії Чарверсуду.

 — Так.

 — Оригінальні записи Чарверсуду.

 — Так.

 — Мені було б складно таке провернути.

 — Справді? Бо, якщо мої підозри правильні, це зробив учень Гоґвортсу.

 — Це поза межами можливого, — сухо кинув професор Квірел. — Містере Поттер…​ Мені прикро це казати, але ця юна леді очікує на шлюб із вами.

 — Малоймовірно. Процитуючи Дугласа Адамса, неможливе часто має в собі таку цілісність, якої бракує просто малоймовірному.

 — Розумію, — повільно вимовив професор Квірел. — Однак…​ ні, містере Поттер. Нехай це й неможливо, але підроблення записів Чарверсуду я ще здатен уявити. Та аж ніяк не факт, що верховний керівник «Ґрінґотсу» засвідчив своєю печаткою фальшиву угоду про заручини — а міс Скітер особисто її перевірила.

 — Авжеж, — відповів Гаррі, — доволі очікувано, що стільки грошей не могло перейти з рук у руки без верховного керівника «Ґрінґотсу». Скидається на те, що містер Візлі був у боргах і вимагав доплатити десять тисяч ґалеонів…​

 — Десять тисяч ґалеонів за Візлі? Та за такі гроші можна купити доньку шляхетного роду!

 — Перепрошую, але я таки мушу запитати. Люди справді тут таке роблять?

 — Зрідка, — професор Квірел насупив брови. — А після того як нас покинув Темний Лорд, підозрюю, що й взагалі припинили. Припускаю, газета стверджує, що ваш батько просто заплатив?

 — Він не мав вибору, якщо хотів виконати умови пророцтва.

 — Віддайте мені це, — звелів професор Квірел.

Газета вистрибнула з Гарріних рук так швидко, що аж порізала йому палець. Він автоматично поклав його до рота й почав смоктати, вкрай здивовано обернувшись, щоб обуритися професором Квірелом…​

Той стовбичив посеред вулиці. Його очі бігали туди-сюди газетою, що її тримала перед ним невидима сила.

Гаррі дивився з роззявленим від благоговіння ротом, як газета розгорнулася, демонструючи другу й третю сторінки. Зовсім незабаром — четверту й пʼяту. Схоже, що цей чоловік більше не намагався прикидатися простим смертним.

Сплинуло неприємно мало часу, коли газета знову охайно склалася. Професор Квірел взяв її з повітря й кинув, а Гаррі рефлекторно впіймав. Він відновив ходу, і Гаррі автоматично поплентався за ним.

 — Ні, — заявив професор Квірел, — мені теж це пророцтво не здається правильним.

Гаррі кивнув, досі приголомшений.

 — Кентаврів могли заклясти «Імперіусом», — похмуро припустив професор Квірел, — це ще можна зрозуміти. Що магія здатна створити, те магія здатна й зіпсувати, і це не зовсім немислимо, щоб велика печатка «Ґрінґотсу» потрапила не в ті руки. Невимовців міг зіграти хтось за допомогою багатозільної настійки. Як і баварійську провидицю. І якщо докласти достатньо зусиль, то підробити записи Чарверсуду можливо. Ви знаєте хоч щось про те, як це було зроблено?

 — Не маю жодної правдоподібної гіпотези. Знаю тільки, що загальниий бюджет не перевищував сорока ґалеонів.

Професор Квірел різко зупинився й, крутнувшись на місці, обернувся до Гаррі. Його обличчя виражало цілковиту недовіру.

 — За сорок ґалеонів ви наймете компетентного зламувача захисних чарів, що допоможе увійти до будинку, який ви бажаєте пограбувати! Сорок тисяч ґалеонів, можливо, вистачить, щоб заплатити команді найвидатніших професійних злочинців у світі за підроблення записів Чарверсуду!

Гаррі безпорадно знизав плечима:

 — Матиму на увазі наступного разу, коли захочу зекономити тридцять девʼять тисяч девʼятсот шістдесят ґалеонів, просто вибравши правильного підрядника.

 — Я нечасто таке кажу, — виголосив професор Квірел. — Я вражений.

 — Я теж, — підтакнув Гаррі.

 — І хто ж цей дивовижний учень Гоґвортсу?

 — Боюся, я не можу сказати.

На деяке Гарріне здивування, професор Квірел більше нічого не розпитував.

Вони йшли в напрямку «Ґрінґотсу», розмірковуючи. Обидва обовʼязково розглядали завдання принаймні пʼять хвилин, перш ніж визнати свою поразку.

 — Мені здається, — нарешті порушив мовчанку Гаррі, — що ми дивимося на ситуацію не з того боку. Я якось чув історію, як учні прийшли в кабінет фізики, а вчителька показала їм велику металеву пластину поруч із вогнем і попросила обстежити її. Учні виявили, що ближча до полумʼя сторона була холодною, а дальша — теплою. Вона звеліла їм записати свої здогади щодо того, чому так відбувається. І багато хто написав, мовляв, що це через теплопровідність металу, інші — що через рух повітря. Однак ніхто не висловив думку: «Це здається просто неможливим». А справжня відповідь полягала в тому, що вчителька перевернула пластину ще перед приходом учнів.

 — Цікаво. Звучить схоже. Ця історія має якусь мораль?

 — Що сила раціоналіста полягає в здатності більше дивуватися через вигадки, ніж через дійсність. Якщо ви однаково добре пояснюєте будь-який результат, то ви не знаєте нічого. Учні думали, що словами на кшталт «теплопровідність» можна пояснити геть усе, навіть чому металева пластина холодніша біля вогню. Тобто вони не усвідомили свого спантеличення, а це означало, що обман їх дивував не більше, ніж правда. Коли ви говорите про заклятих «Імперіусом» кентаврів, мені однаково здається, що щось тут не так. Я відчуваю, що все ще спантеличений, навіть почувши це пояснення.

 — Гм, — озвався професор Квірел.

Вони йшли далі.

 — Припускаю, — промовив Гаррі, — що замінювати людей їхніми копіями з альтернативних всесвітів неможливо? Ну, ніби це не наша власна Ріта Скітер, яку тимчасово відправили деінде?

 — Якби таке було можливим, — доволі сухо відповів професор Квірел, — хіба б я був досі тут?

Вони майже наблизилися до величезного білого фасаду «Ґрінґотсу», коли професор Квірел сказав:

 — А-а. Аякже. Тепер я розумію. Дайте вгадаю, близнюки Візлі?

 — Що? — Гаррін голос аж повищав на октаву. — Як?

 — Боюся, я не можу сказати.

 — Це нечесно.

 — А я вважаю, що це надзвичайно чесно, — зазначив професор Квірел.

Вони пройшли крізь бронзові двері.

* * *

Майже опівдні професор Квірел і Гаррі сиділи за протилежними кінцями довгого й широкого стола в розкішно вмебльованій приватній кімнаті. Уздовж стін там розмістилися закладені подушками диванчики й стільці, повсюди висіли мʼякі гардини.

Вони збиралися пообідати в закладі «У Мері», що його професор Квірел описав як один із найкращих ресторанів алеї Діаґон. Особливо для «деяких цілей», додав він, по-змовницьки стишивши голос.

Ресторан виявився найприємнішим з усіх, у яких бував Гаррі, і він почувався страшенно незручно, що професор Квірел пригощає його обідом.

Перша частина їхньої місії — пошуки інструктора з блокології — завершилася успішно. Професор Квірел, єхидно посміхнувшись, попрохав був Ґрипхука порекомендувати найкращого з йому відомих — і не зважати на витрати, адже платить Дамблдор. Ґоблін посміхнувся у відповідь. Можливо, і Гаррі не стримав посмішки.

А ось друга частина плану завершилася повною невдачею.

Гаррі не дозволялося брати гроші зі свого сховища без присутности директора Дамблдора чи іншого представника школи, а професорові Квірелу ключа не надали. Гарріні маґлівські батьки такими повноваженнями не володіли, адже були маґлами — тобто прав мали приблизно стільки ж, скільки діти чи кошенята: милі створіння, яких не можна прилюдно катувати, інакше заарештують, а втім, вони не люди. Деякі неохочі винятки було зроблено для батьків маґлородців, які в обмеженому сенсі людьми визнавалися, проте назва́ні мама й тато Гаррі до цієї юридичної категорії не належали.

Скидалося на те, що чаклунський світ розглядав його фактично як сироту. А це значило, що до випуску з Гоґвортсу він перебував під опікою директора чи його представників зі шкільної системи. Гаррі міг дихати без дозволу Дамблдора, але лише доки той окремо цього не заборонить.

Гаррі поцікавився був, чи може він просто пояснити Ґрипхукові, як диверсифікувати свої вклади, щоб ті не лежали просто купами золота в його сховищі.

Ґрипхук нерозуміюче втупився в нього й запитав, що значить «диверсифікувати».

Скидалося на те, що банки нічого не інвестували. Банки зберігали ваші золоті монети в безпечних сховищах за річну платню.

У чаклунському світі не існувало поняття ринку. Чи акціонерного товариства. Чи корпорації. Лише родинні підприємства, що фінансувалися з коштів у особистих сховищах.

Позичали гроші багатії — не банки. Хоча «Ґрінґотс» міг засвідчити угоду (за платню) і сприяти дотриманню її умов (за куди більшу платню).

Добрі багатії позичали гроші друзям і не квапили з поверненням боргу. Погані вимагали відсоток.

Вторинного ринку позик не існувало.

Злі багатії вимагали принаймні 20% на рік.

Гаррі підвівся, відвернувся й поклав голову на стіну. Відтак поцікавився, чи потрібен дозвіл директора, щоб створити власний банк.

На цьому професор Квірел його обірвав — їм, мовляв, уже час обідати — і швидко потягнув розгніваного Гаррі через бронзові двері до алеї Діаґон і приємного ресторану «У Мері», де на них чекала заброньована кімната. Власниця здавалася приголомшеною, побачивши професора Квірела в товаристві Гаррі Поттера, проте провела їх до кімнати без зайвого слова.

Професор Квірел нарочито проголосив, що оплатить рахунок, явно насолоджуючись виразом на Гарріному обличчі.

 — Ні, — сказав він офіціантці, — меню нам не потрібне. Я буду сьогоднішню фірмову страву з пляшкою кʼянті, а містер Поттер — діріколевий суп на перше, тарелю кульок рупу на друге й мелясовий пудинг на десерт.

Офіціантка, вбрана хоч і в стриману й офіційну, однак куди коротшу за звичайну мантію, з повагою вклонилася й вийшла, зачинивши за собою двері.

Професор Квірел махнув рукою в напрямку дверей, і клямка засунулася.

 — Зверніть увагу на клямку зсередини. Це місце, містере Поттер, відоме як «Кімната Мері». Її захищено від усіх магічних методів підглядання — і я маю на увазі всіх. Сам Дамблдор не в змозі дізнатися, що тут відбувається. «Кімнату Мері» використовують два типи людей. Перші підтримують недозволені стосунки. А другі мають цікаве життя.

 — Он як, — сказав Гаррі.

Професор Квірел кивнув.

Гаррі вичікувально привідкрив рота:

 — Яке ж це, мабуть, марнотратсво — просто сидіти тут, обідати й не робити нічого особливого.

Професор Квірел широко всміхнувся й дістав паличку, вказавши нею на двері:

 — Звісно, люди, що ведуть цікаве життя, вживають ретельніших застережних заходів, ніж ті, що крутять романи. Я щойно нас запечатав. Ніщо тепер не проникне в кімнату чи з неї, наприклад, крізь щілину під дверима. І…​

Він вимовив щонайменше чотири різні закляття, жодне з яких Гаррі не впізнав.

 — Взагалі, навіть цього недостатньо, — зазначив професор Квірел. — Якби ми робили щось по-справжньому важливе, то обовʼязково мали б застосувати ще двадцять три перевірки. Якби, скажімо, Ріта Скітер знала чи здогадалася про наш візит сюди, теоретично вона могла б зачаїтися десь тут під істинним Плащем невидимости. Чи в якійсь крихітній формі, якби була анімагом. Існують способи перевірити навіть такі рідкісні можливості, проте вдаватися до них усіх — це такий клопіт. А втім, я вагаюся, чи все ж не виконати їх, просто щоб не подавати вам поганого прикладу?

Він почав постукувати пальцем по щоці, ніби замислився.

 — Усе гаразд, — запевнив Гаррі, — я розумію і запамʼятаю.

Хоч і дещо розчарувався, що вони не збиралися робити нічого по-справжньому важливого.

 — Дуже добре, — професор Квірел сперся на спинку крісла й широко всміхнувся. — Ви як слід сьогодні попрацювали, містере Поттер. Впевнений, що основна ідея належала вам, навіть якщо виконання ви доручили комусь іншому. Не думаю, що ми колись ще почуємо про Ріту Скітер. Луціус Мелфой не зрадіє її невдачі. Якщо їй вистачить клепки, то вона втече з країни, щойно збагне, що її обдурили.

Гаррі стало зле:

 — За Рітою Скітер стояв Луціус?..

 — О, а ви не знали? — запитав професор Квірел.

Гаррі не роздумував був, що трапиться з Рітою Скітер опісля.

Узагалі.

Аніскілечки.

Але ж її звільнять з роботи, ну звісно. У неї цілком можуть бути діти в Гоґвортсі, а тепер усе стало гірше, набагато гірше…​

 — Луціус її вбʼє? — ледь чутно промовив Гаррі. Десь у його голові на нього волав Сортувальний Капелюх.

Професор Квірел сухо посміхнувся:

 — Якщо вам раніше не доводилося мати справи з журналістами, повірте мені на слово: світ трохи яскравішає щоразу, як хтось із них помирає.

Гаррі конвульсивно підстрибнув зі свого стільця. Він мав знайти Ріту Скітер і попередити її, доки не стало запізно…​

 — Сядьте, — різко звелів професор Квірел. — Ні, Луціус її не вбʼє. Втім, він уміє добряче псувати життя своїм недостатньо старанним служкам. Міс Скітер втече й почне життя спочатку під новим імʼям. Сядьте, містере Поттер. Наразі ви нічого не можете вдіяти й мусите дечого навчитися.

Гаррі повільно сів. Розчароване й роздратоване обличчя професора Квірела зупинило його успішніше, ніж слова.

 — Подеколи, — різко зауважив професор Квірел, — я непокоюся, чи не змарновано на вас ваші геніальні слизеринські мізки. Повторюйте за мною. Ріта Скітер була мерзенною, огидною жінкою.

 — Ріта Скітер була мерзенною, огидною жінкою, — послухався Гаррі. Йому було незручно це казати, проте інших можливих дій не існувало — жодної.

 — Ріта Скітер намагалася знищити мою репутацію, проте я втілив геніальний план і першим знищив її репутацію.

 — Ріта Скітер кинула мені виклик. Вона програла, а я виграв.

 — Ріта Скітер була перешкодою для моїх майбутніх планів. І я не мав вибору, крім як розібратися з нею, якщо хочу втілити свої плани.

 — Ріта Скітер була моїм ворогом.

 — Неможливо досягти чогось у житті, якщо не мати можливости перемагати ворогів.

 — Я сьогодні переміг одного зі своїх ворогів.

 — Я гарний хлопчик.

 — Я заслуговую на особливу винагороду.

 — А-а, — протягнув професор Квірел, що великодушно посміхався протягом останніх кількох фраз, — бачу, мені вдалося привернути вашу увагу.

А й правда. Гаррі хоч і почувався, ніби йому щось навʼязали — ні, не просто почувався, думку йому таки навʼязали, — він не міг заперечити, що після цих слів і усмішки професора Квірела йому полегшало на душі.

Професор Квірел повільно й нарочито значуще засунув руку в мантію і дістав…​ книжку.

Гаррі ще не бачив жодної книжки, схожої на цю: краї та кути видавалися неправильними, через що в мозку спливало словосполучення «грубо обтесаний», ніби її видобули з якоїсь книжкової шахти.

 — Що це? — видихнув Гаррі.

 — Щоденник.

 — Чий?

 — Однієї відомої людини, — професор Квірел широко всміхався.

 — Добренько…​

Професор Квірел посерйознішав:

 — Містере Поттер, щоб стати могутнім чарівником, необхідно мати бездоганну памʼять. Щось прочитане двадцять років тому в старому манускрипті чи ексцентричний перстень на пальці людини, з якою ви зустрічалися лиш раз, часто можуть виявитися ключем до загадки. Я розповідаю це, щоб пояснити, як мені вдалося пригадати цю річ і прикріплений до неї ярлик уже після того, як значно пізніше я зустрів вас. Розумієте, містере Поттер, протягом свого життя я проглянув чимало приватних колекцій особистостей, що, гадаю, не зовсім заслуговували на свою власність…​

 — Ви її вкрали? — недовірливо уточнив Гаррі.

 — Саме так. Власне, зовсім нещодавно. На мою думку, ви оціните цю річ значно краще, ніж паскудний чоловічок, який зберігав її, лише щоб вихвалятися її раритетністю перед своїми не менш паскудними друзями.

Гаррі просто роззявив рота.

 — Та якщо ви не схвалюєте моїх дій, містере Поттер, то, гадаю, ви не зобовʼязані приймати цей особливий подарунок. Хоча, звісно, я не завдаватиму собі клопотів, щоб викрадати її назад. То як воно буде?

Професор Квірел перекидував книжку з руки в руку, через що Гаррі мимоволі стривожено потягнувся до неї.

 — О, не переймайтеся деяким неакуратним користуванням, — заспокоїв його професор Квірел. — Цей щоденник можна кинути у вогнище — він і тоді залишиться неушкодженим. Хай там як, я чекаю на ваше рішення.

Професор Квірел, посміхаючись, мимохідь підкинув книжку в повітря й знову впіймав її.

«Ні», — заперечили ґрифіндорець і гафелпафець.

«Так, — наполіг рейвенкловець. — Яку частину слова «книжка» ви двоє не зрозуміли?».

«Частину про крадіжку», — нагадав гафелпафець.

«Та облиш, — відмахнувся рейвенкловець, — ти ж не пропонуєш відмовитися й решту життя роздумувати, що ж це було».

«Здається, що з утилітарного погляду підсумковий результат позитивний, — втрутився слизеринець. — Сприймайте це як економічну транзакцію, що призводить до вигоди від торгівлі, тільки без торгівлі. Крім того, ми нічого не крали й ніхто не виграє, якщо професор Квірел залишить книжку собі».

«Він намагається перетягти тебе на Темну сторону!» — заверещав ґрифіндорець, а гафелпафець впевнено кивнув.

«Не будь наївним маленьким хлопчиком, — сказав слизеринець, — він намагається навчити тебе бути слизеринцем».

«Ага, — підхопив рейвенкловець. — Хай хто володів цією книжкою, це напевно був смертежер чи ще хтось такий. Вона належить нам».

Гаррі роззявив рота й так і застиг із виразом внутрішньої боротьби на обличчі.

Професор Квірел видавався щиро собою задоволеним. Збалансовуючи рукою книжку, яку розмістив кутиком на одному пальці, він втримував її вертикально й мугикав якусь просту мелодію.

Пролунав стук у двері.

Книжка зникла під мантією професора Квірела. Підвівшись зі стільця, він рушив до дверей, як раптом похитнувся й вдарився об стіну.

 — Усе гаразд, — запевнив професор Квірел набагато слабшим голосом, ніж зазвичай. — Сядьте, містере Поттер, це просто запаморочливе закляття. Сядьте.

Гаррі стиснув край стільця, не знаючи, що слід зробити, що можна зробити. Він не міг навіть наблизитися до професора Квірела, якщо не хотів боротися з цим лиховісним передчуттям.

Професор Квірел випростався й, дещо важко дихаючи, відчинив двері.

Офіціантка ввійшла з тацею їжі. Доки вона роздавала тарілки, професор Квірел повільно вернувся за стіл. Та, коли офіціантка вклонилася й пішла, він уже сидів рівно й знову всміхався.

А втім, цей короткий епізод — хай-там-що-це-було — переконав Гаррі. Він не смів відмовитися, не після стількох труднощів, яких зазнав був професор Квірел.

 — Добре, — погодився Гаррі.

Професор Квірел застережливо підняв палець, потім знову дістав паличку, замкнув двері й повторив три з тих заклять, що звучали раніше. Він дістав книжку з мантії та кинув Гаррі, а той ледь не впустив її у свій суп.

Гаррі зиркнув на нього з безпомічним обуренням. Так не годиться чинити з книжками, зачарованими чи ні.

Він розгорнув книжку з властивою йому інстинктивною обережністю. Надто товсті аркуші на дотик не нагадували ані маґлівський папір, ані чаклунський пергамент. А сторінки були…​

…​порожні?

 — Я маю дивитися на…​

 — Ближче до початку, — порадив професор Квірел.

Гаррі (знову з природженою обережністю, якої він не міг уникнути) перегорнув багато сторінок назад.

Нотатки явно робилися від руки, і розібрати їх було вкрай складно, проте Гаррі здалося, що слова можуть бути латинськими.

 — Що це? — запитав він.

 — Це, — відповів професор Квірел, — записи про магічні досліди маґлородця, що так і не потрапив до Гоґвортсу. Він знехтував листом і ставив власні невеличкі випробування, однак без палички ніколи з ними далеко не просунувся. Гадаю, що імʼя на ярлику матиме для вас більше значення, ніж для мене. Це, Гаррі Поттере, щоденник Роджера Бе́кона.

Гаррі ледь не знепритомнів.

На стіні біля того місця, об яке вдарився професор Квірел, виблискували розчавлені рештки гарного синього жука.

Розділ 27. Емпатія

Дж. К. Ролінґ на 87% впевнена, що ви розпадетеся на полумʼя.

Роджер Бе́кон жив у тринадцятому сторіччі, він вважається одним із засновників наукового методу. Дати науковцеві щоденник його дослідів — це ніби дати письменникові ручку, але не Шекспіра, а когось, хто допоміг винайти писемність.

* * *

Нечасто випадає нагода побачити, як Гаррі Поттер благає.

 — Бу-у-у-удь ла-а-а-аска-а-а, — скиглив він.

Фред і Джордж знову усміхнено похитали головами.

Обличчя Гаррі Поттера переповнювали стаждання:

 — Але ж я розповів, як мені вдалася витівка з котом Кевіна Ентвістла і як я щезнув Герміонин напій, а про Сортувальний Капелюх, нагадайка чи професора Снейпа я не можу розказати…​

Фред і Джордж, знизавши плечима, повернулися до виходу:

 — Якщо колись розгадаєш, обовʼязково дай нам знати.

 — Ви злі! Обидва ви злі!

Близнюки Візлі щільно зачинили за собою порожній клас і старанно протягом деякого часу посміхалися — раптом Гаррі Поттер міг бачити крізь двері. Однак щойно вони звернули за ріг, як ураз спохмурніли.

 — Не думаю, що здогади Гаррі…​

 — …​наштовхнули на якісь ідеї? — одночасно запитали Фред і Джордж, і їхні плечі поникли.

Флум відмовився був їм допомогти — це останнє, що вони памʼятали про цю справу, хоч і не могли пригадати, з чим саме до нього зверталися…​

Та вони, мабуть, шукали далі й знайшли когось, хто допоміг їм зробити щось незаконне, інакше вони б не погодилися на стирання памʼяті.

Як їм взагалі вдалося впоратися з усім цим лише за сорок ґалеонів?

Спершу вони хвилювалися, що сфабрикували занадто надійні докази й Гаррі таки доведеться одружитися з Джіні…​ однак виявилося, що про це також подбали. Записи Чарверсуду було ще раз змінено й повернуто до первинного стану, зі сховища в «Ґрінґотсі», що охоронявся драконом, зник липовий контракт про заручини — і таке інше. Це доволі лякало. Більшість людей тепер вважала, що з якогось дива «Щоденний віщун» просто вигадав усю цю історію, а наступного дня ще й «Базікало» запопадливо підкинув хмизу, розмістивши на першій сторінці заголовок «ГАРРІ ПОТТЕР ТАЄМНО ЗАРУЧЕНИЙ З ЛУНОЮ ЛАВҐУД».

Фред і Джордж відчайдушно сподівалися: хай кого вони найняли, ця особа все розкаже їм після того, як сплине термін позовної давности. Та наразі це було жахливо. Організувати найвеличнішу витівку у своїй історії — можливо, що найвеличнішу в історії витівок загалом — і не памʼятати як. Божевілля якесь, їм же вдалося вигадати спосіб першого разу, чому ж вони не могли додуматися до нього тепер, знаючи все, що відбулося?

Вони втішалися тільки тим, що принаймні Гаррі не знав про їхнє незнання.

Навіть мама попри очевидний звʼязок із Візлі нічого в них про це не розпитувала. Неважливо, яких заходів тут було вжито, жоден учень і близько на них не спромігся б…​ Крім, можливо, одного, що, згідно з деякими чутками, цілком був на таке здатним, варто йому лише клацнути пальцями. Гаррі допитали були під сироваткою правди — як він їм розповів — і в присутності Дамблдора, що загрозливо зиркав на аврорів. Ті поставили саме стільки питань, щоб дізнатися, що він не робив цього самостійно і не причетний ні до чийого зникнення, відтак ушилися з Гоґвортсу.

Фред і Джордж навіть не знали, чи ображатися їм, що аврори допитували Гаррі Поттера через їхню витівку, однак вираз обличчя Гаррі, якого гризли, ймовірно, ті ж думки, був того вартий.

Не дивно, що Ріта Скітер і редактор «Щоденного віщуна» зникли й, мабуть, вже були в іншій країні. Близнюкам хотілося б мати можливість поділитися з родиною. Тато привітав би їх, гадали вони, тільки спершу мама б завершила їх убивати, а Джіні — палити рештки.

Але все гаразд, колись вони зможуть розповісти татові, а тим часом…​

Тим часом Дамблдор чхнув саме тоді, коли оминав їх у коридорі, і з його кишені випадково випав невеличкий пакунок із двома неймовірно якісними однаковими моноклями для зламування захисних чарів. Близнюки Візлі випробували знахідку в «забороненому» коридорі на четвертому поверсі, швидко гайнувши до магічного дзеркала й назад. Чітко всі сигнальні сітки вони не роздивилися, але з моноклями побачили куди більше, ніж першого разу.

Звісно, вони будуть дуже обережними, щоб їх ніколи не впіймали з цими моноклями, інакше опиняться в кабінеті директора й вислуховуватимуть сувору лекцію і, можливо, погрози виключення.

Як добре, що не всі відсортовані до Ґрифіндору виростають професоркою Макґонеґел.

* * *

Гаррі сидів за столом у нічим не прикметній білій кімнаті без вікон навпроти невиразного чоловіка в повністю чорній офіційній мантії.

Кімнату було захищено від стеження: чарівник виконав рівно двадцять сім заклять, перш ніж вимовити бодай «добрий день, містере Поттер». Видавалося на диво доречним, що цей чоловік у чорному намірявся прочитати Гарріні думки.

 — Підготуйтеся, — звелів він безбарвним голосом.

Згідно з Гарріним посібником із блокології, виманологи здобували доступ до людського мозку лише через певні поверхні. Якщо не вдавалося їх захистити, то виманологи проходили крізь них і досягали будь-яких частин розуму, що їх вони самі могли осягнути.

А їх зазвичай було небагато. Скидалося на те, що люди дуже мало розуміли свій розум — тільки на найбільш поверховому рівні. Гаррі замислився був, чи глибокі знання когнітивістики допоможуть йому стати неймовірно могутнім виманологом, проте численні спроби зрештою переконали його знизити очікування щодо таких ідей. Тим паче, що жоден когнітивіст не розумів людей достатньо, щоб самому створити одну.

Опанування протилежного — блокології — вимагало спершу уявити себе кимось іншим, удати це якомога ретельніше, цілковито занурившись в альтернативну особистість. Робити це доведеться не завжди, а лише на початках, щоб знайти свої поверхні. І якщо приділити достатньо уваги, то під час вторгнення виманолога вдавалося відчути його намагання увійти в розум. Основне завдання — подбати про те, щоб виманолог завжди доторкався вигаданої особистости, а не справжньої.

Досягнувши в цьому успіху, можна вдавати когось дуже простого — наприклад, камінь — і призвичаїтися втримувати маску на місці всіх своїх поверхонь. Це був звичайний барʼєр блокології. Навчитися прикидатися каменем було складно, однак пізніше ставало легше. До того ж відкриті поверхні розуму були набагато мілкіші за внутрішній вміст, тому з практикою підтримування барʼєра перетворювалося на фонову звичку.

Досконалі ж блокологи були здатні суттєво випереджати будь-які спроби промацати їхні мізки й блискавично реагувати на запити виманологів, тож ті, пройшовши крізь поверхні, бачили невіддільний від удаваної особистости розум.

У такий спосіб можна було ввести в оману навіть найкращих виманологів. Якщо досконалий блоколог робив вигляд, що опускає свої барʼєри, то не існувало жодного методу дізнатися, чи правда це. Що ще гірше — ви не могли знати напевне, чи перед вами досконалий блоколог. Вони зустрічалися нечасто, проте сам факт їхнього існування означав, що повністю довіряти виманології не варто.

Ось таке сумне підтвердження того, наскільки мало людські істоти розуміли одна одну, наскільки поверхово будь-який чарівник міг зануритися в глибини мозку: можна обдурити найкращих телепатів, видавши себе за когось іншого.

А втім, саме прикидаючись людським істотам вдається одна одну зрозуміти. Ніхто не прогнозує поведінки людей, моделюючи кожен окремий із сотень трильйонів синапсів їхнього мозку. Попросіть найкращих соціальних маніпуляторів на світі збудувати штучний інтелект із нуля, і ті лише здивовано на вас поглянуть. Щоб передбачити дії когось іншого, потрібно звеліти своєму мозкові діяти так само, потрібно стати на чиєсь місце. Щоб уявити ймовірні вчинки розлюченої людини, ви активуєте механізм люті власного мозку — і результат цього процесу буде вашим прогнозом. Яким саме є цей нейронний механізм люті всередині? Хтозна. Найкращі соціальні маніпулятори на світі, як і найкращі виманологи, можуть і гадки не мати, що таке нейрони.

Все, що виманолог міг зрозуміти, блоколог міг вдати. В обох випадках спрацьовував один і той самий маневр, забезпечений, імовірно, однаковим нейронним механізмом — єдиним набором контрольних схем, який переналаштовував власний мозок, щоб вдати модель чийогось іншого.

Отже, у змаганні між телепатичним наступом і телепатичним захистом впевнену перемогу здобував захист. Інакше весь чаклунський світ — навіть, можливо, уся Земля — був би зовсім іншим місцем…​

Гаррі глибоко вдихнув і зосередився. На його обличчі вигравала легка усмішка.

Ну нарешті. Хоч у чомусь відділ загадкових сил не обділив Гаррі.

Пропрацювавши майже місяць, Гаррі — радше з примхи, а не обґрунтованого передчуття — вирішив був зануритися в холодну злість і спробувати ще раз виконати вправи з блокології. На той момент він уже майже облишив усі надії, та цей підхід однаково видавався вартим зусиль…​

Гаррі впорався з усіма найскладнішими вправами з посібника протягом двох годин і наступного дня сповістив професора Квірела, що він готовий.

Виявилося, що його темній стороні напрочуд добре вдавалося прикидатися іншими людьми.

Гаррі згадав, як вперше занурився у свою темну сторону, використавши цей спогад як спусковий гачок…​

Северус зробив павзу. Видавалося, він був доволі задоволеним собою. «І це буде…​ пʼять очок? Ні, хай навіть десять очок із Рейвенклову за нахабство».

Гарріна усмішка похолоднішала, він оглянув чоловіка в чорній мантії, який вважав, що збирається прочитати його розум. І перетворився на когось зовсім іншого, когось, хто здавався доречним у цій ситуації.

…​Він сидів за столом у нічим не прикметній білій кімнаті навпроти невиразного чоловіка в повністю чорній офіційній мантії.

Кімбол Кінісан оглянув загорнутого в чорну мантію чоловіка, який вважав, що збирається прочитати розум лінзмена другого ступеня з Галактичного патруля.

Сказати, що Кімбол Кінісан був впевненим у результаті, було б применшенням. Його тренував наставник Аризії, наймогутніший розум цього й будь-якого іншого всесвіту, а простий чарівник навпроти побачить тільки те, що сірий лінзмен зволить йому показати…​

Розум хлопчика, що його він зараз удавав, невинного дитяти на імʼя Гаррі Поттер.

 — Я готовий, — знервовано промовив Кімбол Кінісан, точнісінько так, як це зробив би одинадцятирічний хлопчик.

 — Леґіліменс.

Павза.

Загорнутий у чорну мантію чарівник моргнув, ніби побачив щось настільки приголомшливе, що навіть його очі розширилися.

 — Хлопчик-Що-Вижив має загадкову темну сторону? — запитав він уже не таким безбарвним голосом.

Гарріні щоки повільно почервоніли.

 — Ну, — обличчя чоловіка знову стало цілковито незворушним. — Перепрошую. Містере Поттер, знати свої переваги — це добре, однак це не те саме, що шалено їх переоцінювати. Можливо, вам справді до снаги опанувати блокологію в одинадцять років, і це вражає. Я гадав був, що містер Дамблдор знову вдає божевільного. Ваш талант до дисоціації настільки сильний, що я здивувався, не знайшовши жодної іншої ознаки жорстокого поводження. Із часом ви зможете стати досконалим блокологом, проте є суттєва різниця між цим і очікуванням, що ви встановите успішний барʼєр з першого ж разу. Це просто сміховинно. Чи відчули ви щось, коли я читав ваші думки?

Гаррі похитав головою, тепер уже сильно почервонівши.

 — Тоді наступного разу приділіть більше уваги. Мета — не створити ідеальне зображення на першому ж занятті. Мета — вивчити свої поверхні. Підготуйтеся.

Гаррі спробував знову прикинутися Кімболом Кінісаном, спробував приділити більше уваги, проте думки його спуталися, а в памʼяті зненацька почали зринати речі, про які краще б не згадувати.

Ох, оце він зганьбиться.

Гаррі стиснув зуби. Принаймні інструктора забуттятнуть після заняття.

 — Леґіліменс.

Павза…​

* * *

…​Він сидів за столом у нічим не прикметній білій кімнаті без вікон навпроти невиразного чоловіка в повністю чорній офіційній мантії.

Це була їхня четверта зустріч, вечір неділі. Заплативши вдосталь грошей, ви могли організувати заняття коли заманеться й не зважати на концепцію вихідних.

 — Добрий день, містере Поттер, — привітався телепат безбарвним голосом, виконавши повний набір захисних заклять.

 — Добрий день, містере Бестер, — втомлено відповів Гаррі. — Чому б нам відразу не покінчити з початковим шоком?

 — Вам вдалося мене здивувати? — запитав чоловік із легким зацікавленням. — Ну гаразд, — він спрямував паличку на Гаррі, втупившись йому в очі. — Леґіліменс.

За якусь мить загорнутий у чорну мантію чарівник відскочив, ніби його вразило електричним струмом.

 — Темний Лорд живий? — вичавив він. Його погляд ошаленів: — Дамблдор стає невидимим і пробирається до дівчачих спалень?

Гаррі зітхнув і поглянув на годинник. Минуло приблизно три секунди…​

 — Отже, — чоловікові не зовсім вдалося відновити свою беземоційність. — Ви щиро вірите, що відкриєте таємні закони магії та станете всемогутнім.

 — Саме так, — спокійно підтвердив Гаррі, не відриваючи погляду від годинника. — Я настільки самовпевнений.

 — Цікаво. Здається, Сортувальний Капелюх вважає, що ви станете наступним темним лордом.

 — А ви знаєте, як тяжко я працюю, щоб не стати ним, і бачили, що ми вже мали довгу дискусію про те, чи бажаєте ви навчати мене блокології, і зрештою вирішили робити це, тож чи не могли б ми вже покінчити з усім цим?

 — Гаразд, — промовив чоловік рівно шість секунд потому, саме так, як і минулого разу. — Підготуйтеся, — він спинився на хвильку й замріяно сказав, — хоч я хотів би запамʼятати цей фокус із золотом і сріблом.

Гаррі зауважив, що його добряче тривожить, наскільки відтворюваний плин думок демонстрували люди, якщо повернути їх до тих самих умов і впливати на них тими ж самими стимулами. Це розвіювало ілюзії, що їх вправний редукціоніст і не мав би мати.

* * *

Гаррі був у поганому гуморі, коли наступного ранку в понеділок прогупав із класу гербалогії. Поруч із ним ішла сповнена обурення Герміона.

Інші діти залишилися всередині: дещо повільно збирали речі й захоплено торохкотіли про перемогу Рейвенклову в цьогорічному другому матчі з квідичу.

Виявилося, що вчора після обіду одна дівчина протягом тридцяти хвилин сновигала на мітлі й упіймала якогось величезного комара. Це не єдине, що сталося під час матчу, проте інші факти були несуттєві.

Гаррі пропустив був цю захопливу спортивну подію, тому що мав заняття з блокології, а ще власне життя. Потім він уникав будь-яких розмов у вежі Рейвенклову (ну хіба закляття «Квієтус» і магічні валізи не чудові), а снідати пересів за ґрифіндорський стіл.

Однак уникнути гербалогії Гаррі не міг, а рейвенкловці розмовляли про це перед, після й під час уроку, аж доки він не відірвав був погляду від дитинчати фуркота, якому саме змінював підгузок, і гучно не оголосив, що дехто тут намагається дізнатися щось про рослини, а сничі на деревах не ростуть, тож чи не могли б усі, будь ласочка, заткнутися про квідич. Усі присутні ошелешено на нього витріщилися, крім Герміони, що мала такий вигляд, ніби хотіла зааплодувати, і професорки Спраут, що нагородила його очком для Рейвенклову.

Очком для Рейвенклову.

Одним очком.

Сім ідіотів на своїх ідіотських мітлах грали у свою ідіотську гру й заробили сто девʼяносто очок для Рейвенклову.

Виявилося, що квідичні очки додавалися безпосередньо до загальних очок гуртожитків. Інакше кажучи, упійманий золотий комар дорівнював 150 очкам гуртожитків.

Гаррі навіть уявити не міг, що́ йому доведеться зробити, щоб здобути сто пʼятдесят очок гуртожитку. Крім як, ну знаєте, врятувати сто пʼятдесят гафелпафців, чи вигадати пʼятнадцять ідей, не гірших за захисні оболонки для машини часу, чи винайти тисячу пʼятсот творчих способів убивства, чи бути Герміоною Ґрейнджер цілий рік.

 — Треба їх повбивати, — запропонував Гаррі Герміоні, що йшла поруч, оточена такою ж ображеною атмосферою.

 — Кого? Квідичну команду?

 — Я мав на увазі всіх, хто будь-як і будь-де на Землі причетний до квідичу, проте так, почати можна з рейвенкловської команди.

Герміона несхвально підібгала губи:

 — Гаррі, ти ж знаєш, що вбивати людей погано?

 — Так.

 — Добре, просто уточнюю. Можемо почати з ловчині. Я прочитала кілька детективів Агати Крісті — є ідеї, як заманити її на потяг?

 — Двоє учнів планують убивство, — пролунав сухий голос. — Який жах.

З-за найближчого рогу широкими кроками вийшов чоловік у злегка забрудненій мантії та з масним волоссям, що неохайно спадало на плечі. Він ніби випромінював смертельну небезпеку, наганяючи на думки про неправильно змішані зілля, випадкові падіння й людей, що помирали в ліжках із, як постановили б аврори, природних причин.

Гаррі бездумно затулив собою Герміону. Він почув, як та в нього за спиною набрала повітря, а за мить промайнула повз і стала перед ним.

 — Тікай, Гаррі! — вигукнула вона. — Хлопці не мають бути в небезпеці.

Северус Снейп безрадісно посміхнувся:

 — Дотепно. Я потребую хвилинки твого часу, Поттере, якщо ти можеш відірватися від загравання з міс Ґрейнджер.

Герміона раптом розхвилювалася. Вона обернулася до Гаррі й розкрила рота, затнувшись у розпачі.

 — О, та не хвилюйтеся, міс Ґрейнджер, — шовковисто протягнув Северус. — Обіцяю повернути вашого кавалера неушкодженим, — його посмішка здиміла. — Тепер ми з Поттером підемо й порозмовляємо особисто, наодинці. Сподіваюся, ви розумієте, що вас не запрошено, та про всяк випадок: вважайте це наказом професора Гоґвортсу. Певен, що така гарна маленька дівчинка, як ви, не порушить його.

Северус розвернувся й рушив назад за ріг:

 — Поттере, ти йдеш?

 — Ем, — Гаррі звернувся до Герміони. — А можна я просто піду, а ти вигадаєш, що я мав сказати, щоб ти не хвилювалася й не ображалася?

 — Ні, — Герміонин голос тремтів.

З-за рогу почулося, як засміявся Северус.

Гаррі схилив голову.

 — Вибач, — тихо промовив він. — Правда.

І пішов за майстром-зіллєваром.

* * *

 — Отже, — почав Гаррі. Лунали тільки кроки двох пар ніг, довших і коротших, що ступали випадковим камʼяним коридором. Майстер-зіллєвар пересувався швидко, проте не настільки, щоб Гаррі відставав, і, наскільки той міг застосувати концепцію напрямків до Гоґвортсу, рухалися вони подалі від велелюдних місць. — До чого це все?

 — Гадаю, ви не в змозі пояснити, чому ви вдвох планували вбивство Чо Чанґ? — сухо поцікавився Северус.

 — Гадаю, — сухо відрізав Гаррі, — це ви як офіційний представник шкільної системи Гоґвортсу не в змозі пояснити, чому впіймати золотого комара вважається академічним досягненням, вартим ста пʼятдесяти очок гуртожитку?

 — Ти ба, — на обличчі Северуса промайнула усмішка, — а я вважав вас проникливішим. Ви справді нездатні зрозуміти своїх однокласників, Поттере, чи вони вам настільки не до вподоби, що й не намагалися? Якби квідичний рахунок не додавався до кубку гуртожитків, то система очок взагалі нікого не цікавила б. Це перетворилося б на просто дивакувате змагання між учнями на кшталт вас і міс Ґрейнджер.

На диво вдала відповідь, що вразила Гаррі й змусила його мозок повністю прокинутися.

Озираючись назад, не було нічого дивного в тому, що Северус розумів своїх учнів, по-справжньому добре їх розумів. Зрештою, він читав їхні думки.

І…​

Посібник стверджував, що успішні виманологи зустрічаються вкрай рідко, рідше за досконалих блокологів, адже мало кому вистачало ментальної дисципліни.

«Ментальної дисципліни?».

Гаррі зібрав був низку історій про чоловіка, що постійно лютував на заняттях і зривався на маленьких дітях. Однак цей самий чоловік, почувши від Гаррі, що Темний Лорд досі живий, зреагував миттєво й бездоганно — як хтось, хто анічогісінько не підозрював. Цей чоловік пересувався Гоґвортсом із виглядом убивці, випромінюючи небезпеку…​ чого жоден справжній вбивця не робитиме. Справжні вбивці мають скидатися на безпомічних службовців, аж доки когось не вбʼють. Він був вихователем гордовитого й шляхетного гуртожитку Слизерин і носив заплямовану зіллями й інгредієнтами мантію, яку можна було б за дві хвилини почистити закляттям.

Гаррі помітив, що він спантеличений. І його оцінка небезпечности вихователя Слизерину злетіла до небес.

З огляду на все Дамблдор вважав, що Северус належить йому, і ніщо цьому не суперечило. Для учнів майстер-зіллєвар залишався «страхітливим, проте не знущався з них», як і було обіцяно. Тому спершу Гаррі припустив, що це стосується внутрішніх справ братерства. Якщо Северус планував був зашкодити йому, то, звісно, не звернувся б до Гаррі перед Герміоною, очевидицею, коли міг просто зачекати, доки той опиниться на самоті.

Гаррі тихо закусив губу.

 — Я колись знав хлопця, що щиро обожнював квідич, — промовив Северус Снейп. — Він був повним дурбецалом. Як ми й очікували б — ви і я.

 — До чого це все? — повільно повторив Гаррі.

 — Терпіння, Поттере.

Северус повернув голову й ковзнув своєю скрадливою ходою крізь просвіт у коридорній стіні до меншого й вужчого проходу, що вів кудись геть. Гаррі рушив за ним, гадаючи, чи не розумнішим було б просто втекти.

Повернувши ще раз, вони зупинилися біля глухого кута — просто порожньої стіни. Якби Гоґвортс було збудовано, а не створено — чи викликано, чи народжено абощо, — то архітекторові довелося б вислухати від Гаррі кілька теплих слів про марнування ресурсів на коридори, що нікуди не ведуть.

 — Квієтус, — сказав Северус, а також ще декілька речей.

Гаррі сперся на стіну, склав руки на грудях і спостерігав за його обличчям.

 — Дивитеся мені в очі, Поттере? Ваші заняття з блокології навряд чи просунулися досить далеко, щоб ви могли заблокувати виманологію. Проте, можливо, якраз достатньо, щоб помітити спробу. Оскільки я не знаю напевно, то не ризикуватиму, — чоловік ледь посміхнувся. — Гадаю, те ж саме можна сказати й про Дамблдора. Ось чому тепер ми трохи порозмовляємо.

Гарріні очі мимоволі розширилися.

 — Почнімо з того, — Северусові очі блистіли, — що я хотів би взяти з вас слово нікому не розповідати про цю бесіду. Для решти школи ми обговорювали ваше домашнє завдання із зіллєваріння. Повірять вони в це чи ні — неважливо. Для Дамблдора й Макґонеґел — я зловживаю довірою Драко Мелфоя і повідомляти більше жоден із нас не вважає правильним.

Гаррін мозок спробував обчислити всі можливі наслідки й підтексти цього, та йому забракло оперативки.

 — Ну? — запитав майстер-зіллєвар.

 — Гаразд, — повільно погодився Гаррі. Складно уявити, як розмова, про яку не можна нікому розповідати, може сковувати більше, ніж її відсутність, адже в такому разі переповісти зміст однаково не вдасться. — Обіцяю.

 — Якось у кабінеті директора ви заявили, — Северус пильно його розглядав, — що не терпітимете знущань чи кривд. Тож тепер мені цікаво, Поттере, наскільки ви схожі на свого батька?

 — Якщо йдеться не про Майкла Веррес-Еванса, то відповідь така: я дуже мало знаю про Джеймса Поттера.

Северус кивнув, ніби сам собі:

 — Є один слизеринець-пʼятикласник. Хлопець на імʼя Лесат Лестранж. Його цькують ґрифіндорці. А мої засоби впливу на такі ситуації…​ обмежені. Ви в змозі йому допомогти, мабуть. Якщо забажаєте. Я не прошу про послугу й нічого не буду вам винен. Це просто нагода, і ви можете чинити з нею як заманеться.

Гаррі витріщився на Северуса, поринувши в роздуми.

 — Думаєте, чи не пастка це? — Северус ледь помітно всміхнувся. — Не пастка. Це випробування. Вважайте це цікавістю з мого боку. Проте проблеми Лесата справжні, як і мої власні складнощі з втручанням.

У цьому полягала проблема, коли інші люди знали тебе як славного хлопця. Навіть знаючи, що вони знають, ігнорувати приманку не вдавалося.

А якщо його батько теж захищав учнів від хуліганів…​ неважливо, чи знав Гаррі, чому Северус йому розповів. На душі йому потепліло тільки від цієї думки, він пишався й просто піти геть уже не міг.

 — Гаразд. Розкажіть мені про Лесата. Чому його ображають?

 — Гадаєте, — усмішка зникла з лиця Северуса, — є причини, Поттере?

 — Може, і ні, — тихо зауважив Гаррі. — Але мені спало на думку, що він міг зіштовхнути зі сходів якусь незначну бруднокровку.

 — Лесат Лестранж, — холодно виголосив Северус, — син Белатриси Блек, найбільш фанатичної та лихої слуги Темного Лорда, визнаний позашлюбний син Рабастана Лестранжа. Невдовзі після смерти Темного Лорда Белатрису, Рабастана та його брата Родольфуса впіймали за катуванням Аліси й Френка Лонґботомів. Усі троє довічно в Азкабані. Лонґботоми збожеволіли від тривалого впливу «Круціатусу» й донині перебувають у відділі для невиліковних лікарні Святого Мунґо. Чи вагома це причина для знущань, Поттере?

 — Зовсім ні, — все ще тихо відповів Гаррі. — А сам Лесат не зробив нічого поганого, наскільки вам відомо?

Легка усмішка повернулася на Северусове обличчя:

 — Лесат не святіший за інших. Але він не штовхав бруднокровок зі сходів, принаймні я про це ніколи не чув.

 — І не бачили в його розумі, — уточнив Гаррі.

Від Северуса повіяло холодом:

 — Я не порушував його ментального особистого простору, Поттере. Натомість я не стримувався стосовно ґрифіндорців. Він просто зручна ціль для їхніх невеличких розваг.

Холодна хвиля гніву прокотилася Гарріною спиною, і йому довелося нагадати собі, що Северус може й не бути надійним джерелом інформації.

 — І ви вважаєте, що втручання Гаррі Поттера, Хлопчика-Що-Вижив, може виявитися ефективним.

 — Саме так, — підтвердив Северус Снейп і розповів, де й коли ґрифіндорці планували свою наступну невеличку забавку.

* * *

Посередині третього поверху Гоґвортсу з півдня на північ простягається головний коридор. Приблизно в центрі від нього відгалужується короткий коридор, що за кільканадцять кроків повертає під прямим кутом, складаючись у формі літери «Г», і ще за кільканадцять кроків завершується широким яскравим вікном, з якого відкривається вид на оповиті мрякою східні землі Гоґвортсу. Якщо стояти коло вікна, то не чути нічого, що відбувається в головному коридорі, а до головного коридору не долинає ані звуку від вікна. Якщо вам здається це дивним, то ви замало пробули в Гоґвортсі.

Четверо хлопців у мантіях із червоними облямівками сміються, а хлопець у мантії із зеленою облямівкою кричить і несамовито чіпляється руками за край відчиненого вікна, доки четвірка робить вигляд, ніби намагається виштовхнути його. Це, звісно, лише жарт, та й падіння з такої висоти чарівника не вбʼє. Просто невинна розвага. Якщо вам здається це дивним…​

 — Що ви робите? — пролунав голос шостого хлопця.

Четвірка в облямованих червоним мантіях здивовано розвернулася, а хлопець у мантії із зеленою облямівкою відсахнувся якнайдалі від вікна й впав на підлогу, вмиваючись слізьми.

 — О, — сказав найгарніший з хлопців із полегшенням, — це ти. Гей, Лессі, знаєш, хто це?

Не почувши жодної відповіді від хлопця на підлозі, що намагався стримувати схлипування, він заніс ногу для копняка…​

 — Припини! — закричав шостий хлопець.

Хлопець у мантії з червоною облямівкою похитнувся, так і не завершивши удару:

 — Ем, а ти знаєш, хто це?

Шостий хлопець дивно дихав:

 — Лесат Лестранж, — відповів він, важко хапаючи повітря, — і він нічого не зробив моїм батькам. Йому було пʼять років.

* * *

Невіл Лонґботом витріщався на чотирьох величезних пʼятикласників-хуліганів, що стояли прямо перед ним, і щосили намагався не затремтіти.

Йому слід було просто відмовити Гаррі Поттерові.

 — Чому ти захищаєш його? — здивувався красунчик. У його голосі зʼявилися перші агресивні нотки: — Він слизеринець. І Лестранж.

 — Він хлопець, що втратив батьків, — промовив Невіл Лонґботом. — І я знаю, як це.

Він гадки не мав, звідки взялися ці слова. Звучало аж надто круто — як щось, що сказав би Гаррі Поттер.

Втім, він і далі тремтів.

 — Та хто ти взагалі такий? — красунчик уже закипав.

«Я Невіл, спадкоємець шляхетного й найдавнішого роду Лонґботомів…​».

Та вимовити цього він не міг.

 — Гадаю, він зрадник, — озвався хтось із решти ґрифіндорців.

Невілові раптом стало зле. Він так і знав, так і знав. Гаррі Поттер помилився. Хулігани не зупиняться лише тому, що Невіл Лонґботом накаже їм зупинитися.

Красунчик наблизився на крок, інші троє послідували за ним.

 — То он воно що, — Невіл і сам здивувався, наскільки рівно лунав його голос. — Лесат Лестранж чи Невіл Лонґботом — вам начхати.

Лесат Лестранж скрикнув зі свого місця на підлозі.

 — Зло — це зло, — гаркнув той, що вже встрягав раніше. — І якщо зло є серед твоїх друзів — ти теж зло.

Четвірка зробила ще крок.

Лесат хитаючись підвівся на ноги. Із посірілим обличчям він мовчки зробив декілька кроків уперед і сперся на стіну. Його очі не відривалися від рогу коридору — виходу.

 — Друзів, — повторив Невіл. Його голос дещо повищав: — Так, я маю друзів. Один із них — Хлопчик-Що-Вижив.

Двоє ґрифіндорців збентежилися. Красунчик і оком не змигнув.

 — Гаррі Поттера тут немає, — загрозливо зауважив він, — а якби був, йому б не сподобалося, що Лонґботом захищає Лестранжа.

Ґрифіндорці підійшли ще на крок. Лесат за їхніми спинами скрадався вздовж стіни, вичікуючи нагоди.

Невіл ковтнув слину, підняв правицю й приклав великий палець до вказівного.

Заплющив очі, бо Гаррі Поттер змусив його пообіцяти не підглядати.

Якщо це не спрацює, він більше ніколи нікому не повірить.

Хоч як це дивно в таких обставинах, та його голос не тремтів.

 — Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Веррес. Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Веррес. Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Веррес. За борг, що ти винен мені, і владою твого справжнього імені я викликаю тебе, я відкриваю тобі шлях, я велю тобі — постань переді мною.

Невіл клацнув пальцями.

І розплющив очі.

Лесат Лестранж витріщався на нього.

Четверо ґрифіндорців витріщалися на нього.

Красунчик загигикав, чим вивів решту з оціпеніння:

 — Гаррі Поттер що, мав вийти з-за рогу чи як? Оу-у. Схоже, що когось тут підставили.

Він загрозливо наблизився до Невіла ще на крок.

Троє прибічників подріботіли за ним.

 — Кгем, — кахикнув Гаррі Поттер з-за їхніх спин, спираючись на стіну біля вікна в глухому куті коридору, куди аж ніяк не прошмигнути непоміченим.

Якщо спостерігати за людьми, що кричать, завжди так приємно, то Невіл майже міг зрозуміти, як стають хуліганами.

Гаррі Поттер покрокував уперед і зупинився між Лесатом Лестранжем та іншими. Він холодно оглянув хлопців у облямованих червоним мантіях, зупинивши погляд на красунчику-ватажку:

 — Містере Карле Слоупер, ситуація, як на мене, цілком зрозуміла. Якщо Лесат Лестранж колись і скоїв бодай якесь зло, а не просто народився не в тих батьків, то вам цей факт не є відомим. Якщо ж це не так, містере Слоупер, раджу негайно мене проінформувати.

Невіл побачив страх і благоговіння на обличчях інших хлопців. Він і сам це відчував. Гаррі стверджував був, що він просто втне фокус, але як йому це вдалося?

 — Але ж він Лестранж, — повторив ватажок.

 — Він хлопець, що втратив батьків, — голос Гаррі Поттера ще більше похолоднішав.

Цього разу всі три інші ґрифіндорці здригнулися.

 — Отже, — провадив далі Гаррі Поттер. — Ви переконалися, що Невіл не хоче, щоб невинного хлопця мучили від імені Лонґботомів. Це на вас не вплинуло. Якщо я запевню, що Хлопчик-Що-Вижив також вважає, що ви чините неправильно, що ваші сьогоднішні дії — це жахлива помилка, чи змінить це щось?

Ватажок підійшов на крок до Гаррі. Решта не рушила за ним.

 — Карле, — звернувся хтось із них, ковтнувши слину, — нам краще піти.

 — Подейкують, що ти станеш наступним темним лордом, — ватажок втупився в Гаррі.

Той посміхнувся:

 — А ще подейкують, що я таємно заручений із Джіневрою Візлі й існує пророцтво, що ми завоюємо Францію, — посмішка зникла. — Оскільки ви рішуче налаштовані на силове розвʼязання проблеми, містере Карле Слоупер, дозвольте прояснити. Облиште Лесата в спокої. Я знатиму, якщо ви цього не зробите.

 — Отже, Лессі тобі нажалівся, — холодно кинув ватажок.

 — Звісно, — сухо відповів Гаррі Поттер, — а також розповів, що ти робив сьогодні після уроку чарів у відлюдному місці, подалі від сторонніх очей, з однією гафелпафкою з білою стрічкою у волоссі…​

Ватажок здивовано роззявив рота.

 — І-і-і-і-і, — запищав котрийсь із ґрифіндорців, розвернувся на місці й вибіг із поля зору. Тупотіння швидко віддалилося й затихло.

І їх лишилося шестеро.

 — А-а, — протягнув Гаррі Поттер, — нас покинув трохи розумний парубок. Іншим раджу повчитися в Бертрама Кірка, доки у вас не виникли, скажімо, проблеми.

 — Ти погрожуєш на нас настукати? — запитав красунчик-ґрифіндорець. Він намагався звучати грізно, але голос його тремтів: — Зі стукачами трапляються погані речі.

Інші два ґрифіндорці почали повільно відступати.

 — Ой, та що ти таке кажеш, — засміявся Гаррі Поттер. — Ти справді намагаєшся мене залякати? Мене? От чесно, невже ти вважаєш себе страшнішим за Перегрина Дерика, Северуса Снейпа чи, до речі, Відомо-Кого?

На цім слові здригнувся навіть ватажок.

Гаррі Поттер підняв руку, наготувавши пальці, і всі три ґрифіндорці відстрибнули.

 — Ні! — скрикнув один із них.

 — Бачите, — сказав Гаррі Поттер, — зараз я клацну пальцями, і ви станете частиною страх якої кумедної історії, що її переповідатимуть з нервовим сміхом сьогодні за вечерею. Але річ у тім, що люди, яким я довіряю, постійно відмовляють мене від такого. Професорка Макґонеґел стверджує, що я завжди шукаю легкий шлях, а професор Квірел — що мені треба навчитися програвати. Памʼятаєте, як я дозволив слизеринцям мене побити? Можемо повторити. Можете деякий час мене цькувати, я можу це дозволити. Та от пригадуєте ту частину, коли я попросив багатьох, багатьох своїх шкільних друзів нічого з цим не робити? Цього разу ми її пропустимо. Давайте. Цькуйте мене.

Гаррі Поттер зробив крок уперед, широко розвівши руки в запрошувальному жесті.

Ґрифіндорці зламалися й побігли. Невілові довелося швидко відступити вбік, щоб його не збили з ніг.

Запала тиша, що тривала, доки тупотіння не віддалилося й трохи опісля.

І їх лишилося троє.

Гаррі Поттер глибоко вдихнув, потім видихнув:

 — Фух. Як ти там, Невіле?

 — Усе гаразд, — пискнув Невіл. — Це було справді круто.

На обличчі Гаррі Поттера заграла усмішка:

 — Ти теж був доволі крутим, знаєш.

Невіл знав, що цими словами Гаррі Поттер намагався лише підбадьорити його, та на душі йому однаково потепліло.

Гаррі обернувся до Лесата Лестранжа…​

 — Усе гаразд, Лестранже? — запитав Невіл, перш ніж Гаррі встиг розкрити рота.

Він не очікував, що колись у житті вимовить таку фразу.

Лесат Лестранж повільно повернувся й втупився в Невіла. Він більше не плакав, та залишки сліз блистіли на його напруженому обличчі.

 — Гадаєш, ти знаєш, як це? — запитав Лесат високим голосом, зриваючись на крик. — Гадаєш, ти знаєш? Мої батьки в Азкабані, і я намагаюся не думати про це, але вони завжди нагадують мені, їм здається, що це чудово, що моя мати там у холоді й темряві з дементорами, які висмоктують з неї життя. Я хотів би бути як Гаррі Поттер — його батьки принаймні не страждають, а мої страждають постійно, щодня й щосекунди. Я хотів би бути як ти — ти можеш хоча б іноді бачити своїх батьків, ти хоча б знаєш, що вони тебе любили. Якщо мати колись мене й любила, то дементори вже зʼїли й цю думку…​

Невіл широко розплющив очі від здивування. Такого він не очікував.

Лесат обернувся до Гаррі Поттера, в чиїх очах світився жах. Він кинувся перед ним на підлогу, припав головою до землі й прошепотів:

 — Допоможіть мені, володарю.

Запанувала жахлива тиша. Невіл не міг вигадати жодного доречного слова, як і Гаррі, з огляду на його відверто приголомшене обличчя.

 — Кажуть, що ви можете все. Благаю, благаю, мій володарю, витягніть моїх батьків з Азкабану — я назавжди стану вам вірним слугою, моє життя буде вашим, як і моя смерть, тільки благаю…​

 — Лесате, — Гаррін голос звучав надламано, — Лесате, я не можу, я правда не можу такого зробити, це все лише дурні витівки.

 — Неправда! — у відчаї вигукнув Лесат. — Я сам бачив, історії правдиві, ви можете!

Гаррі ковтнув слину:

 — Лесате, я все це влаштував разом із Невілом, ми все спланували заздалегідь — спитай його!

Так і було, хоч Гаррі й не пояснив, як він утнув хоч щось із цього…​

Лесат, не встаючи з підлоги, звернув до них своє мертвотно бліде обличчя. Він майже заверещав, у Невіла аж вуха заболіли:

 — Бруднокровчий син! Ти міг би її витягти, але не станеш! Я впав на коліна й благав, а ти однаково не допоможеш! Я дарма й сподівався — ти Хлопчик-Що-Вижив, ти вважаєш, що там їй і місце!

 — Я не можу! — у Гарріному голосі лунало не менше відчаю, ніж у Лесатовому. — Річ не в тому, чого я хочу. Я не маю влади!

Лесат підвівся на ноги, плюнув Гаррі під ноги, обернувся й пішов геть. Звернувши за ріг, він пришвидшився. Коли його кроки майже затихли, Невілові здалося, що він почув схлипування.

І їх лишилося двоє.

Невіл подивився на Гаррі.

Гаррі подивився на Невіла.

 — Овва, — тихо сказав Невіл. — Видається, він був не дуже вдячним, що ми його врятували.

 — Він гадав, що я можу допомогти йому, — хрипко сказав Гаррі. — Вперше за роки він мав надію.

Невіл ковтнув і вимовив це:

 — Вибач.

 — Шо? — цілковито спантеличено запитав Гаррі.

 — Я не був вдячним, коли ти допоміг мені…​

 — Все, що ти тоді сказав мені, до останнього слова, було цілковито правильно, — відповів Хлопчик-Що-Вижив.

 — Ні, — сказав Невіл, — не було.

Вони одночасно й ненадовго сумно й поблажливо всміхнулися один одному.

 — Я знаю, що все було не по-справжньому, — сказав Невіл. — Я знаю, що я б нічого такого не зробив, якби тебе тут не було, проте дякую, що дозволив мені прикидатися.

 — Та годі вже, — сказав Гаррі.

Гаррі відвернувся від Невіла й почав дивитися з вікна на гнітючі хмари.

Невілові на думку спало дещо цілковито сміховинне.

 — Ти ж не почуваєшся винним через те, що не можеш витягти батьків Лесата з Азкабану?

 — Ні, — сказав Гаррі.

Минуло кілька секунд.

 — Так, — сказав Гаррі.

 — Ти дурний.

 — Я усвідомлюю це.

 — Ти маєш робити буквально будь-що, про що тебе хто завгодно попросить?

Хлопчик-Що-Вижив знову поглянув на Невіла.

 — Робити? Ні. Почуватися винним, що не роблю? Так.

Невілові було складно дібрати слова.

 — Коли помер Темний Лорд, Белатриса Блек стала буквально найбільшим втіленням зла в усьому світі, і це перед тим, як вона потрапила в Азкабан. Вона катувала моїх тата й маму, доки вони не збожеволіли, бо хотіла дізнатися, що сталося з Темним Лордом…​

 — Я знаю, — тихо сказав Гаррі. — Я розумію, проте…​

 — Ні! Не розумієш! У неї була причина, щоб зробити це, і обидвоє моїх батьків були аврорами! Це навіть поряд не стояло з найгіршими з речей, що вона робила! — голос Невіла тремтів.

 — І все одно, — сказав Хлопчик-Що-Вижив, його очі дивилися далеко-далеко на щось, чого Невіл не міг уявити. — Можливо, існує неймовірно розумне рішення, що зробить можливим врятувати всіх, і дозволить всім жити після цього щасливо, якби я був достатньо розумним, то вже би його вигадав…​

 — У тебе проблеми, — сказав Невіл. — Ти гадаєш, що маєш бути тим, ким тебе вважає Лесат Лестранж.

 — Так, — сказав Хлопчик-Що-Вижив, — це доволі точно описує ситуацію. Щоразу, як хтось вигукує молитву, на яку я не можу відповісти, я почуваюся винним, що я не Бог.

Невіл не зовсім це зрозумів, проте…​

 — Звучить недобре.

Гаррі зітхнув.

 — Я розумію, що маю проблему, і я знаю, що треба зробити, щоб вирішити її, гаразд? Я працюю над цим.

* * *

Гаррі дивився, як Невіл пішов.

Звісно, Гаррі не сказав, яке ж рішення.

Рішення, очевидно, — якомога швидше стати Богом.

Кроки Невіла віддалялися, і невдовзі їх було не чути.

І ось він залишився один.

 — Кгем, — пролунав голос Северуса Снейпа прямо за ним.

Гаррі тонко скрикнув і одразу зненавидів себе.

Він повільно обернувся.

Високий чоловік із масним волоссям у заплямованій мантії спирався на стіну саме так, як нещодавно це робив Гаррі.

 — Чудовий плащ-невидимка, Поттере, — протягнув майстер-зіллєвар. — Багато що стало зрозумілим.

От лайно.

 — І, можливо, я надто довго був поряд з Дамблдором, — сказав Северус, — проте не можу не поцікавитися, чи це не той самий Плащ невидимості.

Гаррі миттєво перетворився на когось, хто ніколи не чув про Плащ невидимості і хто був саме настільки розумним, наскільки розумним його вважав Северус на думку Гаррі.

 — О, можливо, — сказав він. — Я впевнений, ви усвідомлюєте наслідки, якщо це він?

 — Ви й гадки не маєте, про що я, чи не так, Поттере? — поблажливо сказав Северус. — Доволі незграбна спроба щось вивідати.

(Професор Квірел зазначив був упродовж їхнього обіду, що Гаррі справді потрібно краще приховувати стан свідомості, ніж просто зберігати нейтральний вираз обличчя, коли хтось обговорює небезпечну тему, і пояснив про обман першого рівня, другого рівня тощо. Отже, якщо Северус дійсно вважав Гаррі гравцем першого рівня, що робило самого Северуса гравцем другого рівня, то хід Гаррі третього рівня був успішним; або Северус був гравцем четвертого рівня і хотів, щоб Гаррі вважав, що обман був успішним. Гаррі з усмішкою запитав професора Квірела, на якому рівні грає він, а той, теж з усмішкою, відповів: «на один рівень вище за вас».)

 — Отже, ви спостерігали весь цей час, — сказав Гаррі. — Здається, це називається розілюзнення.

Снейп ледь усміхнувся.

 — З мого боку було б дурістю бодай трохи ризикувати, що з вами щось станеться.

 — А також ви хотіли побачити результати перевірки на власні очі, — сказав Гаррі. — Отже, чи схожий я на свого батька?

Обличчя чоловіка набуло дивного сумного виразу, що зовсім йому не пасував.

 — Я б швидше сказав, Гаррі Поттере, що ви більше схожі…​

Северус затнувся.

Він витріщився на Гаррі.

 — Лестранж назвав вас бруднокровчим сином, — повільно сказав Северус. — Видається, це вас не дуже схвилювало.

Гаррі насупив брови.

 — Не за цих обставин, ні.

 — Ви щойно йому допомогли, — очі Северуса незмигно дивилися на Гаррі. — А він кинув це вам у лице. Звісно, таке просто так не пробачають?

 — Він щойно пройшов через болісну ситуацію, — сказав Гаррі. — І те, що його врятували першачки, навряд чи допомогло його гордості.

 — Гадаю, його було доволі легко пробачити, — дивним голосом сказав Северус, — бо Лестранж для вас нічого не значить. Просто якийсь дивний слизеринець. Можливо, якби це був друг, ви б відчували значно більший гнів від таких слів.

 — Якби він був другом, то це б лише було ще однією причиною його пробачити.

Запала довга мовчанка. Гаррі відчував, хоч і не міг сказати як, що повітря наповнювала страшенна напруга, ніби вода все здіймалася, здіймалася й здіймалася.

Потім Северус усміхнувся, раптом він знову здавався розслабленим, і вся напруга зникла.

 — Ви дуже легко пробачаєте, — сказав Северус, досі всміхаючись. — Гадаю, цьому вас навчив ваш названий батько, Майкл Веррес-Еванс.

 — Швидше татова колекція наукової фантастики та фентезі. Насправді, ця колекція — ніби мій пʼятий батько. Я прожив життя всіх персонажів з усіх своїх книжок, і вся їхня велична мудрість ширяє у мене в голові. Гадаю, десь там був хтось схожий на Лесата, хоча не можу сказати, хто саме. Нескладно було поставити себе на його місце. І це мої книжки навчили мене, що треба робити в таких ситуаціях. Хороші хлопці пробачають.

Северус трохи посміявся.

 — Боюся, я не дуже знаюся на тому, що роблять хороші люди.

Гаррі подивився на нього. Взагалі-то, це було доволі сумно.

 — Я можу позичити вам декілька творів з хорошими людьми, якщо бажаєте.

 — Я бажаю попросити вашої поради про дещо, — недбало сказав Северус. — Я знаю іншого слизеринця-пʼятикласника, його теж цькували ґрифіндорці. Він залицявся до вродливої дівчини маґлівського роду, що саме проходила повз, коли з нього знущалися, і вона спробувала його врятувати. І він назвав її бруднокровкою, і це був кінець їхніх стосунків. Він вибачався, багато разів, проте вона ніколи не пробачила йому. Чи є у вас якісь здогади: що він міг би сказати чи зробити, щоб здобути пробачення, яке ви дали Лестранжу?

 — Ем…​ — сказав Гаррі, — якщо мати лише цю інформацію, то я не впевнений, що він був головною причиною. Я б сказав йому не зустрічатися з кимось настільки нездатним пробачати. Припустімо, вони б одружилися, уявляєте, яке б життя чекало на нього вдома?

Ненадовго запала тиша.

 — О, але вона вміла пробачати, — здивовано сказав Северус. — Ба більше, після того, вона взяла й стала дівчиною того самого хулігана. Скажіть, чому вона пробачила хуліганові, але не цькованому?

Гаррі знизав плечима.

 — Ну, якщо спробувати вгадати навмання, то через те, що хуліган робив дуже боляче комусь іншому, а цькований хлопець зробив трохи боляче їй, і вона відчувала, що це якось значно складніше пробачити. Чи, якщо відверто, чи був хуліган гарним? Або ще й багатим?

І знову пауза.

 — Так і так, — сказав Северус.

 — Ну ось і відповідь, — сказав Гаррі. — Я, звісно, ще не в підлітковому віці, проте книжки дали мені зрозуміти, що існує певний тип дівчат, що будуть обурені через єдине слово, якщо хлопець простий чи бідний, і втім якимось чином завжди знайдуть у собі сили пробачити багатому чи гарному хлопцеві всі його витівки. Іншими словами, вона була неглибока. Скажіть цьому хлопцеві, що вона його не варта, йому треба про неї забути й жити далі, і шукати наступного разу дівчину з багатим внутрішнім світом, а не просто гарненьку.

Северус тихо витріщався на Гаррі, його очі блищали. Усмішка зникла, і хоча обличчя Северуса смикалося, так і не повернулася.

Гаррі почав трохи нервувати.

 — Ем, у мене, звісно, немає жодного власного досвіду в цьому, але гадаю, що це сказав би мудрий радник з моїх книжок.

Ще тиша, ще блиск в очах.

Напевно, зараз саме час змінити тему.

 — Отже, — сказав Гаррі, — чи пройшов я вашу перевірку, хай у чому вона полягала?

 — Гадаю, — сказав Северус, — між нами більше не буде розмов, Поттере, і з вашого боку було б надзвичайно мудро ніколи не згадувати цю.

Гаррі кліпнув очима.

 — Чи не могли б ви сказати, що я зробив неправильно?

 — Ви образили мене. І я більше не маю віри у вашу хитрість.

Гаррі витріщився на Северуса, захоплений зненацька.

 — Але ви дали мені пораду з добрими намірами, — продовжив Северус Снейп, — і я у відповідь дам вам щиру пораду, — його голос був бездоганно рівним. Ніби струна, що натягнута бездоганно горизонтально, незважаючи на колосальну вагу, що висить посередині, на мільйони тон напруги на обох кінцях. — Ви ледь не померли сьогодні, Поттере. У майбутньому, ніколи не діліться своєю мудрістю з кимось, якщо ви не знаєте абсолютно точно, про що саме кожен з вас розмовляє.

Нарешті розум Гаррі зʼєднав факти.

 — Ви були тим…​

Гаррі закрив рота, коли фраза ледь не помер дійшла до нього — на дві секунди запізно.

 — Так, — сказав Северус, — був.

І жахлива напруга знову заполонила кімнату, ніби вони опинилися під водою на дні океану.

Гаррі не міг дихати.

Програй. Зараз.

 — Я не знав, — зашепотів Гаррі. — Виба…​

 — Ні, — сказав Северус. Лише єдине слово.

Гаррі стояв у тиші, його розум несамовито шукав варіантів. Северус стояв між ним і вікном, що було вкрай невдало, адже падіння з такої висоти не вбʼє чарівника.

 — Ваші книжки зрадили вас, Поттере, — сказав Северус, тим самим голосом під тиском у мільйони тонн. — Вони не сказали вам того єдиного, що вам треба знати. З історій не можна навчитися того, як це — втратити когось, кого любиш. Таке ніяк не зрозуміти, крім як самому таке відчути.

 — Мій батько, — прошепотів Гаррі. Це був найліпший з його здогадів — єдиний, що може його врятувати. — Мій батько намагався захистити вас від хуліганів.

Примарна посмішка розтягнула обличчя Северуса, і він почав рухатися до Гаррі.

І пройшов повз.

 — Прощавайте, Поттере, — сказав Северус, не озираючись і не зупиняючись. — Віднині нам немає що сказати один одному.

А біля рогу чоловік зупинився, і не обертаючись, заговорив востаннє.

 — Ваш батько був тим самим хуліганом, — сказав Северус Снейп, — і аж до сьогодні я не міг збагнути, що в ньому знайшла ваша мати.

Він пішов.

Гаррі обернувся й підійшов до вікна. Його руки тремтіли, він поклав їх на підвіконня.

Ніколи не давай нікому мудрих порад, хіба що ти знаєш абсолютно точно, про що ви обидвоє розмовляєте. Зрозумів.

Гаррі деякий час роздивлявся хмари й мжичку. Вікно виходило на східні землі, був полудень, отже якщо сонце й виднілося з-за хмар, Гаррі все одно не міг його бачити.

Руки припинили тремтіти, проте Гаррі стисло груди, ніби їх обхопили металеві смуги.

Отже, його батько цькував людей.

А його мати була неглибокою.

Можливо, вони подорослішали пізніше. Добрі люди, наприклад професорка Макґонеґел, вважали їх чудовими людьми, і, можливо, не лише через те, що вони були героїчними мучениками.

Звісно, це погано втішало, коли вам було одинадцять, ви тільки збиралися стати підлітком і цікавилися, яким підлітком ви можете стати.

Як жахливо.

Як сумно.

Яке в Гаррі жалюгідне життя.

Дізнатися, що його біологічні батьки не були бездоганним, ну як же, йому треба довго-довго бути пригніченим і глибоко нещасним через це.

Напевно, варто пожалітися Лесатові Лестранжу.

Гаррі читав був про дементорів. Холод та темрява супроводжували їх, і страх, вони висмоктували всі ваші щасливі думки, і через їхню відсутність на поверхню спливали найжахливіші спогади.

Він міг уявити себе на місці Лесата: знати, що твої батьки в Азкабані довічно, у місці, з якого ніхто ніколи не втікав.

А Лесат уявляв себе на місці своєї матері — у холоді, темряві, посеред страху, наодинці з найгіршими своїми спогадами, навіть уві сні, щосекунди кожного дня.

На мить Гаррі уявив, що це його власні мама й тато в Азкабані, це їхнє життя висмоктують дементори, вбирають їхні щасливі спогади та їхню любов до нього. Лише на мить — перед тим, як його уява спалила запобіжник та розпочала аварійне вимкнення, та сказала йому більше ніколи цього не уявляти.

Чи було правильним робити таке з будь-ким, навіть з другою найзлобнішою людиною світу?

Ні, сказала мудрість книжок Гаррі, якщо існує якийсь інший спосіб, який завгодно інший спосіб, то ні.

І хіба що чаклунська судова система була не менш бездоганною за їхні тюрми — а це звучало вкрай малоймовірно, враховуючи обставини, — десь у Азкабані була зовсім невинна людина, напевно, навіть не одна.

Гаррі до горла підступив клубок, у його очах збиралася волога, йому хотілося телепортувати всіх вʼязнів Азкабану до безпеки та викликати вогонь з небес, щоб знищити це жахливе місце дощенту. Але він не міг, бо він не був Богом.

І Гаррі згадав, як професор Квірел сказав під сяйвом зірок: Іноді, коли цей зіпсутий світ здається мені особливо мерзенним, я запитую себе: може, десь удалині існує якесь місце суто для мене…​ Однак зірки дуже, дуже далеко…​ Цікаво, які сни я б побачив, заснувши так надовго…​

Саме зараз цей зіпсований світ здавався винятково мерзенним.

І Гаррі не міг зрозуміти слів професора Квірела, їх могли б вимовити прибульці, чи штучний інтелект — щось, що створено настільки інакше, що мозок Гаррі не міг працювати у відповідному режимі.

Не можна було покидати рідну планету, доки на ній існувало таке місце, як Азкабан.

Ти мав залишитися й боротися.

Розділ 28. Редукціонізм

Якщо яка-небудь Ролінґ може трапитися, вона таки трапиться.

Це, повторюю, має бути і так зрозуміло, проте погляди, які висловлює Северус Снейп, не обовʼязково збігаються з поглядами автора.

* * *

 — Гаразд, — сказав Гаррі, ковтнувши слину. — Гаразд, Герміоно, годі, можеш зупинитися.

Біла таблетка цукру перед Герміоною досі зовсім не змінила ані форми, ані кольору, хоча Гаррі ще ніколи не бачив, щоб Герміона так сильно концентрувалася: її очі сильно заплющені, на лобі виступили краплини поту, рука тремтіла й стискала паличку…​

 — Герміоно, зупинися! Це не спрацює, Герміоно, я гадаю, ми не можемо створювати речі, що їх ще не існує!

Герміона повільно розслабила хватку на паличці.

 — Я гадала, що відчула це, — сказала вона ледь чутним шепотом. — Я гадала, що відчула, як воно починає трансфігуруватися. Лише на мить.

У Гаррі застряг клубок у горлі.

 — Ти, напевно, лише уявила це. Надто сподівалася.

 — Напевно, так, — сказала вона. Здавалося, вона от-от розплачеться.

Гаррі повільно взяв механічний олівець, дотягнувся до аркуша з викресленими пунктами та перекреслив рядок «ЛІКИ ВІД ХВОРОБИ АЛЬЦГЕЙМЕРА».

Ніхто не міг би прийняти трансфігуровану таблетку. Проте трансфігурація, принаймні та, якою вони володіли, не робила цільові обʼєкти магічними — вона не могла перетворити звичайні мітли на летючі. Отже якби Герміона змогла створити пігулку, то вона була б немагічною — такою, що працювала б звичайним матеріальним чином. Вони могли б таємно виробляти такі таблетки для маґлівської наукової лабораторії, дозволити їм вивчати таблетки й спробувати зворотно розробити їх перед тим, як трансфігурація мине…​ Нікому в обох світах не треба було б знати, що це якось повʼязано з магією, — це був би просто черговий науковий прорив…​

І таке не спало б на думку чарівникові. Вони не поважали прості конфігурації атомів достатньо, вони вважали, що незачакловані матеріальні речі не були речами сили. Якщо воно не було магічним, то воно не було цікавим.

Гаррі вже надзвичайно таємно — він не сказав навіть Герміоні — спробував був трансфігурувати нанотехнологію а ля Ерік Дрекслер. (Він спробував виробити настільний нанозавод, а не, звісно, крихітні самовідтворювані молекулярні асемблери — Гаррі не був божевільним.) Це б стало всемогутністю в один крок, якби спрацювало.

 — Це все на сьогодні, так? — запитала Герміона.

Вона важко опустилася в крісло, закинула голову на спинку. На її обличчі було видно втому, що було вкрай незвично для Герміони. Їй подобалося вдавати, що її енергія безмежна, принаймні коли Гаррі був поряд.

 — Ще один дослід, — обережно сказав Гаррі, — але невеличкий, і крім того, це може справді спрацювати. Я залишив наостанок, бо сподівався завершити чимось оптимістичним. На відміну від фазерів, це справжня штука. На відміну від ліків від Альцгеймера, це вже створили в лабораторії. І це просто речовина, на відміну від загублених книжок, що їхні копії ти намагалася трансфігурувати. Я підготував для тебе схему молекулярної структури. Ми просто хочемо зробити її довшою, ніж досі було вироблено, усі трубки мають бути паралельними, а кінцеві точки треба вбудувати в діамант.

Гаррі дістав аркуш міліметрового паперу.

Герміона сперлася на спинку, взяла його й почала насуплено вивчати.

 — Це все атоми вуглецю? І Гаррі, як воно називається? Я не можу трансфігурувати його, якщо не знаю, як воно називається.

Гаррі скривився. Йому досі було важко звикнути до таких речей — має бути байдуже, як щось називається, якщо ти знаєш, чим воно є.

 — Це називається нанотрубки вуглецю, чи волокнистий вуглець. Це різновид фулеренів, що його відкрили лише цього року. Він приблизно в сто разів міцніший за сталь та важить вшестеро менше.

Герміона підвела здивований погляд з міліметрівки.

 — Воно справжнє?

 — Так, просто його складно виготовляти в маґлівський спосіб. Якби ми могли отримати достатньо цієї штуки, то могли б використати її для того, щоб збудувати космічний ліфт аж до геосинхронної орбіти чи вище, а в плані дельта-v це вже пів шляху до будь-якого місця в сонячній системі. На додачу ми могли б кидати супутники з сонячними електростанціями, мов конфетті.

Герміона знову насупилася.

 — А воно безпечне?

 — Не можу уявити, чому ні. Нанотрубки вуглецю — це просто графітовий аркуш, що його скрутили в циліндричну трубку. Загалом, графіт — це та ж речовина, що використовується в олівцях…​

 — Я знаю, що таке графіт, Гаррі, — сказала Герміона.

Вона несвідомо відкинула волосся, наморщила лоба й втупилася в аркуш паперу.

Гаррі дістав з кишені мантії білу нитку, що була привʼязана до двох невеличких сірих пластикових кілець з обох боків. Він додав був краплі суперклею на місцях зʼєднання нитки з кожним кільцем, щоб зробити це все єдиним обʼєктом, щоб його можна було трансфігурувати разом. Ціаноакрилат, якщо Гаррі не помилявся, працював на основі ковалентних звʼязків, а це було найближче до поняття «суцільного тіла», що тільки можна отримати у світі, що, зрештою, складався з крихітних окремих атомів.

 — Коли будеш готова, — сказав Гаррі, — спробуй трансфігурувати це на низку паралельних нанотрубок, що вбудовані в два діамантових кільця.

 — Гаразд…​ — повільно сказала Герміона. — Гаррі, мені здається, що я щойно щось пропустила.

Гаррі безпорадно знизав плечима. Мабуть, ти просто втомилася. Втім, він не збирався казати цього вголос.

Герміона доторкнулася паличкою до одного з пластикових кілець і деякий час на нього дивилася.

Два невеличких кільця з блискучого діаманту лежали на столі, вони були зʼєднані довгою чорною ниткою.

 — Воно змінилося, — сказала Герміона. Видавалося, вона намагалася сказати це з ентузіазмом, проте в неї вже не було на це сил. — Що тепер?

Відсутність запалу партнерки-дослідниці трохи знеохотила Гаррі, проте він зробив усе можливе, щоб не виказати цього. Можливо, цей процес спрацює у зворотному напрямку та підбадьорить її.

 — Тепер ми перевіримо, яку вагу воно витримає.

Поряд були ко́зли, що їх змайстрував Гаррі для одного з попередніх дослідів з діамантовими стержнями — створювати обʼєкти з суцільного діаманту за допомогою трансфігурації було легко, проте лише ненадовго. Той дослід перевіряв, чи трансфігурація довшого діамантового стержня на коротший діамантовий стержень дозволить підняти підвісний вантаж, коли стискатиметься, тобто чи можна трансфігурувати проти тиску — як виявилося, можна.

Гаррі обережно надягнув одне кільце блискучого діаманту на великий металевий гак на верхівці конструкції, потім прикріпив масивну металеву підвіску до нижнього кільця, а потім почав прикріпляти вантажі до підвіски.

(Гаррі попросив близнюків Візлі трансфігурувати для нього цей апарат, близнюки Візлі недовірливо поглянули на нього — ніби не могли збагнути, для якої витівки це може навіть теоретично знадобитися, проте без жодних питань виконали його прохання. Згідно їхніх слів, трансфігурація має витримати три години, отже в Гаррі з Герміоною ще залишилося достатньо часу.)

 — Сотня кілограмів, — приблизно за хвилину сказав Гаррі. — Гадаю, настільки тонка сталева нитка не змогла б стільки витримати. Ми могли б покласти значно більше, проте це вся вага, яку я підготував.

І знову тиша.

Гаррі випростався, підійшов до стола, сів на стілець, і урочисто поставив галочку навпроти «Нанотрубки».

 — Ось, — сказав Гаррі. — Це спрацювало.

 — Але ж від них насправді немає користі, Гаррі, чи не так? — сказала Герміона, не піднявши голови зі своїх рук. — Тобто, навіть якщо дати це науковцям, вони не зможуть дізнатися, як створити купу нанотрубок, дослідивши наш витвір.

 — Вони можуть дізнатися щось. Герміоно, поглянь на це — ця крихітна ниточка тримає всю цю вагу. Ми щойно створили дещо, що не може створити жодна маґлівська лабораторія…​

 — Але може будь-яка інша відьма, — сказала Герміона. Її виснаження відчувалося в голосі. — Гаррі, мені здається, що в нас нічого не вийде.

 — Ти про наші стосунки? Чудово! Розійдімося.

Це вичавило з неї легку усмішку.

 — Я про наші дослідження.

 — Ох, Герміоно, як ти могла?

 — Ти милий, коли злишся. Але Гаррі, це божевілля: мені дванадцять, тобі одинадцять, нерозумно очікувати, що ми зробимо якесь відкриття, на яке ніхто до нас ще не натрапляв.

 — Ти справді хочеш сказати, що нам варто кинути розгадувати таємниці магії після менш ніж місяця спроб? — Гаррі намагався вкласти в це питання виклик.

Якщо чесно, він сам частково відчував таку ж втому, як Герміона. Жодна з гарних ідей ніколи не спрацьовувала. Він зробив лише одне варте згадки відкриття — схему Менделя — проте він не міг про це розповісти Герміоні, не порушивши свою обіцянку Драко.

 — Ні, — сказала Герміона. Вона здавалася дуже серйозною та дорослою. — Я хочу сказати, що зараз нам краще вивчати усю магію, яку чарівники вже знають, щоб ми могли робити такі дослідження після випуску з Гоґвортсу.

 — Ем…​ Герміоно, мені жах як не хочеться таке казати, проте уяви, що ми вирішили б відкласти дослідження на потім, і першим же нашим результатом після випуску стала б успішна трансфігурація ліків від хвороби Альцгеймера. Ми б почувалися…​ не думаю, що слово дурними адекватно описало б наші відчуття.

 — Це нечесно, Гаррі! — голос Герміони тремтів, ніби вона от-от розплачеться. — Ти не можеш покладати таку відповідальність на когось! Не наша робота досліджувати такі речі, ми діти!

На мить Гаррі охопила цікавість, що сталося б, якби Герміоні сказали, що вона має боротися з невмирущим Темним Лордом, — чи перетворилася б вона на одного з тих плаксивих героїв, що нескінченно себе жаліють, про яких Гаррі терпіти не міг читати в книжках.

 — Хай там як, — голос Герміони тремтів, — я не хочу більше цього робити. Я не вірю, що діти можуть зробити щось, чого не можуть дорослі, — таке трапляється лише в казках.

У кімнаті запанувала тиша.

Герміона почала здаватися переляканою, а Гаррі знав, що він холодіє.

Напевно, це не так ранило б, якби воно вже не спадало на думку Гаррі: хоча тридцять може бути запізно для революційного наукового відкриття, а двадцять — саме час, хоча існували люди, що захищали докторську в сімнадцять, а також чотирнадцятирічні спадкоємці, що стали великими королями чи генералами, ніхто насправді не потрапляв у книжки з історії в одинадцять років.

 — Гаразд, — сказав Гаррі. — Вигадати, як зробити щось, чого не можуть дорослі. Це твій виклик?

 — Я не це мала на увазі, — налякано прошепотіла Герміона.

Гаррі із зусиллям відірвав погляд від Герміони.

 — Я не злюся на тебе, — сказав Гаррі холодним голосом, незважаючи на всі свої зусилля. — Я злюся…​ не знаю — на все. Але я не хочу програвати, Герміоно. Програвати — це не завжди правильно. Я вигадаю, як зробити щось, чого не може зробити дорослий чарівник, і тоді я до тебе повернуся. Як тобі?

І знову тиша.

 — Гаразд, — сказала Герміона. Її голос трохи тремтів. Вона виштовхнула себе з крісла та підійшла до дверей класної кімнати, що в ній вони працювали. Її рука потягнулася до дверної ручки. — Ми ж досі друзі, чи не так? І якщо ти не зможеш нічого вигадати…​

Вона затнулася.

 — Тоді ми навчатимемося разом, — сказав Гаррі навіть холоднішим голосом.

 — Ем, ну тоді наразі бувай, — сказала Герміона, швидко вийшла з кімнати та зачинила за собою двері.

Подеколи Гаррі ненавидів свою темну сторону, навіть коли був у ній.

Та з його частин, що думала саме про те, що й Герміона, — мов ні, діти не здатні зробити щось, чого не можуть дорослі, — казала усі речі, які Герміона побоялася сказати. Речі на кшталт Оце так непростий виклик ти щойно собі вигадав, і ну й посміховисько ти з себе зробиш цього разу і принаймні таким чином ти знатимеш, що зазнав поразки.

А та його частина, що вкрай не полюбляла програвати, відповіла крижаним голосом: Гаразд, можеш замовкнути й дивитися.

* * *

Був уже майже час обідати, але Гаррі було начхати. Він навіть не дістав батончик з капшучка. Його шлунок міг витримати невеличкий голод.

Чаклунський світ був крихітним, вони не думали, як науковці, вони не знали науки, вони не сумнівалися в поглядах, з якими виросли, вони не накладали захисних заклять на свої машини часу, вони грали в квідич, уся чаклунська Британія була меншою за невеличке маґлівське місто, у найліпшій чаклунській школі освіта завершувалася в сімнадцять років, нерозумно було не кинути виклик в одинадцять, нерозумним було вважати, ніби чаклуни знали, що вони роблять, та вже зірвали всі легкодоступні плоди досліджень, що їх легко побачить полімат.

Крок перший: скласти список усіх магічних обмежень, які Гаррі може пригадати, — усього, що гадано неможливо зробити.

Крок другий: позначити обмеження, що мали найменше сенсу з точки зору науки.

Крок третій: впорядкувати обмеження за тим, наскільки малоймовірно, щоб чаклун сумнівався в них, якщо він не знає науки.

Крок четвертий: вигадати методи здолати їх.

* * *

Герміоні досі було трохи зле, коли вона сіла поряд з Менді за рейвенкловським столом. Обід Герміони складався з двох фруктів (скибки помідорів та очищені мандарини), трьох овочів (морква, морква та ще моркви), одного шматка мʼяса (смажені ніжки діріколя, шкідливу шкірку вона обережно прибере) та одного маленького шматочка шоколадного торта, що його вона заслужить, зʼївши решту обіду.

Все було не аж так погано, як на занятті зіллєваріння, — подеколи їй досі снилися кошмари про те заняття. Але цього разу вона спричинила це і їй здавалося, що вона є ціллю. Лише на мить, перед тим, як жахлива крижана тьма відвела погляд та сказала, що злиться не на неї, адже не хотіла її лякати.

І в неї досі було відчуття, ніби вона щось пропустила була, щось справді важливе.

Але ж вони не порушили жодного правила трансфігурації…​ чи не так? Вони не створювали рідини, газу, не приймали наказів від професора із захисту…​

Таблетка! Це було щось, що їдять!

…​ну, ні, ніхто просто так не їсть таблетку, що просто лежить десь, та й насправді не вийшло її створити, вони могли просто Фініте Інкантатем її, якби вийшло, проте їй все одно треба буде сказати Гаррі, щоб вони ніколи не згадували це в присутності професорки Макґонеґел, — раптом їм більше не дозволять вивчати трансфігурацію…​

Герміоні ставало справді зле. Вона відштовхнула від себе тарілку — вона не могла їсти в такому стані.

Вона заплющила очі й почала подумки цитувати правила трансфігурації.

«Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на рідину чи газ.»

«Я ніколи не трансфігуруватиму нічого на те, що схоже на їжу чи будь-що інше, що потрапляє всередину людського тіла.»

Ні, їм справді не варто було намагатися трансфігурувати таблетку, чи вони принаймні мали зрозуміти. Її так захопила геніальна ідея Гаррі, що вона просто не подумала…​

Герміоні ставало дедалі гірше. На межах її розуміння висіло якесь відчуття, розуміння, що ось-ось мало стати зрозумілим, юна жінка, що ось-ось мала стати старою каргою, ваза, що ось-ось мала стати двома обличчями…​

І вона пригадувала правила трансфігурації далі.

* * *

Рука Гаррі на паличці побіліла, коли він кинув намагатися трансфігурувати повітря перед собою на скріпку. Трансфігурувати скріпку на газ, звісно, було б небезпечно, проте Гаррі не міг уявити, чому б трансфігурація навпаки була небезпечною. Вона просто мала бути неможливою. Але чому? Повітря було не менш дійсною речовиною, ніж будь-що інше…​

Ну, можливо це обмеження мало сенс. Повітря було хаотичним, усі молекули постійно змінювали позицію одна відносно іншої. Мабуть неможливо надати нової форми речовині, якщо речовина не лишається незмінною достатньо часу, щоб приборкати її, хоча атоми в твердих тілах також безперестанно коливалися…​

Що довше в Гаррі не виходило, то холодніше він почувався, то яснішим усе ставало.

Гаразд. Наступний пункт списку.

Можливо трансфігурувати обʼєкти лише цілком. Не можна трансфігурувати половину сірника на голку, ти мав трансфігурувати весь предмет. Коли Драко зачинив Гаррі в кімнаті, саме це було причиною того, що він не міг трансфігурувати тонкий циліндричний розріз стіни на губку, виштовхнути достатньо великий шматок каменю, щоб він міг пролізти в отвір. Натомість йому треба було надати нової форми всій стіні, а може й цілій секції Гоґвортсу — лише щоб змінити цей маленький розріз.

А це було сміховинно.

Речі складаються з атомів. Купа крихітних цяточок. Не існувало суміжності, не існувало твердості — були лише електромагнітні сили, що тримали крихітні цяточки разом…​

* * *

Менді Брокелгерст застигла з виделкою напівшляху до її рота.

 — Га, — сказала вона Су Лі, що сиділа навпроти тепер порожнього місця поряд з нею, — що це з Герміоною?

* * *

Гаррі хотів вбити ґумку.

Він намагався змінити окреме місце рожевого прямокутника на сталь, без зміни решти ґумки, і ґумка не хотіла йти назустріч.

Це мало бути концептуальним обмеженням, а не справжнім. Мало бути.

Речі створені з атомів, і кожен атом — це крихітна окрема річ. Атоми трималися купи через квантовий туман спільних електронів — ковалентні звʼязки, або іноді через магнетизм на невеличких відстанях — іонні звʼязки або сили Ван дер Ваальса.

Якщо вже йти далі, протони та нейтрони всередині ядра були крихітними окремими речами. Кварки всередині протонів та нейтронів були крихітними окремими речами! Просто не існувало нічого в дійсності — світу зовні, що відповідав би химерним людським уявленням про тверді обʼєкти. Це все були лише крихітні цяточки.

А вільна трансфігурація й починалася з розуму, чи не так? Жодних слів, жодних жестів. Лише щира концепція форми, що її треба уявляти цілковито окремо від речовини, і яку накладають на речовину, що її уявляють окремо від форми. Це, паличка і хай там що робить тебе чарівником.

Чарівники не могли трансформувати частини речей, могли трансформувати лише те, що їхній розум сприймав як ціле, через те, що вони не розуміли до нутра кісток, що це все насправді лише атоми.

Гаррі сфокусувався на цьому знанні якомога сильніше, істинному факті, що ґумка була лише набором атомів, усе було лише набором атомів, і атоми невеличкої частини, яку він намагався трансфігурувати, складали настільки ж придатний набір атомів, як і будь-який інший набір, який він може вибрати.

Проте Гаррі все одно не міг змінити цю окрему частину ґумки, трансфігурація не працювала.

Це. Було. Сміховинно.

Рука Гаррі знову побіліла на паличці. Йому вже в печінках сиділо отримувати результати дослідів, що не мали сенсу.

Можливо, те, що якась частина його розуму досі думала в термінах обʼєктів, не давало трансфігурації відбутися. Він думав був про набір атомів, що був ґумкою. Він думав про набір, що був невеличкою частиною.

Час підвищувати ставки.

Гаррі сильніше притиснув паличку до невеличкої секції ґумки, і намагався побачити крізь ілюзію, яку ненауковці вважали дійсністю, крізь світ столів та стільців, повітря, ґумок та людей.

Коли ти йдеш парком, то навколишній видимий світ існував лише всередині твого власного мозку як низка сигналів нейронів. Відчуття яскравого блакитного неба не було десь високо над тобою, воно було у твоїй зоровій корі, а твоя зорова кора була позаду твого мозку. Усі відчуття цього яскравого світу насправді відбувалися в тій тихій печері з кісток, яку ти називаєш своїм черепом, — місці, де ти живеш і ніколи, ніколи не виходиш. Якби ти дійсно хотів привітатися з кимось, зі справжньою особистістю, то варто легко постукати по черепу й сказати «Як там справи?». Бо саме там люди насправді були, саме там вони жили. І зображення парку, через який ти йшов, було лише візуалізацією всередині твого мозку — опрацюванням сигналів, що надсилали очі та сітківка.

Це не було брехнею, як вважали буддисти. Не було нічого страшенно містичного чи несподіваного за мороком майя — за ілюзією парку був просто справжній парк, але це все одно була ілюзія.

Гаррі не сидів у класі.

Він не дивився на ґумку.

Гаррі був усередині черепа Гаррі.

Те, що він бачив, — оброблене зображення, яке його мозок розкодував із сигналів, що були надіслані його сітківкою.

Справжня ґумка була деінде — десь не на зображенні.

І справжня ґумка не була такою, як на зображенні в Гарріному мозку. Ідея твердого обʼєкта ґумки існувала лише всередині його власного мозку — тімʼяної кори, що обробляла його відчуття форми та простору. Справжня ґумка була набором атомів, що трималися купи за допомогою електромагнітних сил та спільних ковалентних електронів, доки поряд молекули повітря зіштовхувалися одна з одною та з молекулами ґумки.

Справжня ґумка була далеко, а Гаррі всередині свого черепа ніколи не міг справді її торкнутися — він міг лише уявляти щось про неї. Але його паличка мала силу — вона могла змінювати речі зовні — у дійсності, і лише власні упередження Гаррі обмежували її. Десь поза мороком майя правда концепції «моя паличка» торкалася набору атомів, які розум Гаррі називав «частина ґумки», і якщо паличка могла змінити набір атомів, що його Гаррі вважав «усією ґумкою», то не було жодної причини, чому б вона не могла змінити й цей набір…​

Трансфігурація досі не виходила.

Гаррі стиснув щелепи й знову підняв ставки.

Концепція ґумки як єдиного обʼєкта, якою користувався розум Гаррі, була явно безґлуздою.

Мапа не збігалася й не могла збігатися з територією.

Людські істоти моделювали світ, використовуючи окремі рівні організації: вони мали окремі думки про те, як працювали країни, як працювали люди, як працювали органи, як працювали клітини, як працювали молекули, як працювали кварки.

Коли мозку Гаррі треба було розмірковувати про ґумку, він згадував правила, що керували ґумками, на кшталт «ґумки дозволяють позбутися написаного олівцем». Лише якщо мозку Гаррі треба було передбачити, що станеться на нижчому хімічному рівні, лише тоді він почне розмірковувати — ніби це був окремий факт — про молекули ґумки.

Але це все було лише всередині розуму.

Розум Гаррі мав окремі погляди про правила, що керували ґумками, проте не існувало окремого закону фізики, що керував ґумками.

Розум Гаррі моделював дійсність за допомогою декількох рівнів організації, з окремими поглядами на кожному рівні. Але це все була лише мапа, а справжня територія не була такою, сама дійсність мала єдиний рівень організації — кварки, це був уніфікований процес низького рівня, що підкорявся простим математичним правилам.

Чи, принаймні, Гаррі в це вірив перед тим, як дізнався про магію, але ґумка не була магічною.

І навіть якби ґумка була магічною, ідея, ніби окрема тверда ґумка справді існувала, була неможливою. Такі речі як ґумки не могли бути базовими елементами дійсності — вони були завеликими та заскладними, щоб бути атомами, вони мали бути створені з окремих частин. Не можуть існувати речі, що фундаментально складні. Підсвідома віра мозку Гаррі в ґумку як цільний обʼєкт існувала як окрема концепція в його багаторівневій моделі світу, а не як окремий елемент однорівневої дійсності.

…​трансфігурація досі не відбувалася.

Гаррі важко дихав — невдала трансфігурація втомлювала не менше за успішну, але хай він крізь землю піде, якщо зараз здасться.

Гаразд, до дідька цю маячню девʼятнадцятого сторіччя.

Дійсність не була атомами, не була низкою крихітних більярдних куль, що ширяли навкруги. Це було черговою брехнею. Уявлення про атоми як маленькі точки було лише черговою зручною галюцинацією, за яку чіплялися люди через те, що не хотіли стикатися з нелюдською, чужою формою основи дійсності. Якщо він хоче сили, то йому треба забути про свою людяність, і змусити свої думки відповідати істинній математиці квантової механіки.

Не існувало часток — були лише густини ймовірностей у просторі системи багатьох частинок, а те, що його мозок так старанно уявляв як ґумку, було лише велетенським множником у хвильовій функції, що, як трапилося, факторизується. Вона не мала окремого існування так само, як не існувало окремого цілісного множника 3, що був захований у числі 6. Якщо його паличка була здатна змінювати множники у хвильовій функції, яку можна приблизно факторизувати, то вона має бути цілковито здатна змінювати й трохи менший множник, який мозок Гаррі уявляв частиною речовини ґумки…​

* * *

Герміона неслася коридорами, її взуття гучно стукотіло по камінню, вона важко й часто дихала, адреналін досі був у її крові.

Ніби картина молодої жінки, що перетворювалася на каргу, ніби ваза, що ставала двома обличчями.

Що вони робили?

Що вони робили?

Вона дісталася кімнати, спершу її пальці зісковзнули з дверної ручки — надто спітнілі, тоді вона сильніше вхопилася за неї, і двері відчинилися…​

…​єдиним осяянням вона побачила, як Гаррі втупився у невеличкий рожевий прямокутник на столі навпроти себе…​

…​а в декількох кроках від нього крихітна чорна ниточка — майже невидима з такої відстані, підтримувала всю цю вагу…​

 — Гаррі, забирайся з кімнати!

На обличчі Гаррі було щире здивування, він підвівся настільки швидко, що ледь не впав, затримався лише, щоб схопити маленький рожевий прямокутник зі стола, і вилетів крізь двері. Вона вже відійшла, її паличка вже вказувала на нитку…​

 — Фініте Інкантатем!

І Герміона з хряскотом зачинила двері саме коли зсередини почулося гучне падіння сотні кілограмів металу.

Вона задихалася, хапала ротом повітря, вона пробігла була весь шлях без жодної зупинки, вона промокла від поту, її ноги та стегна горіли, ніби живе полумʼя, вона не могла відповісти на питання Гаррі за всі ґалеони світу.

Герміона кліпнула очима й зрозуміла, що почала падати, а Гаррі її впіймав та дбайливо опустив, щоб вона сіла на підлогу.

 — …​почуваєшся…​ — вона впоралася прошепотіти.

 — Що? — запитав Гаррі. Таким блідим вона його ніколи не бачила.

 — …​ти, добре, почуваєшся…​

Гаррі вирячився на неї ще більш налякано, коли збагнув питання.

 — Я, мені здається, що в мене немає симптомів…​

Гарміона ненадовго заплющила очі.

 — Добре, — прошепотіла вона. — Треба, подихати.

На це потрібен був деякий час. Гаррі досі був переляканий. Це теж було добре — можливо навчить його чомусь.

Герміона опустила руку в капшучок, що його подарував їй Гаррі, прошепотіла «вода» пересохлим горлом, взяла пляшку й почала пити величезними ковтками.

І знадобився ще деякий час, доки вона змогла розмовляти.

 — Ми порушили правила, Гаррі, — сказала вона хрипким голосом. — Ми порушили правила.

 — Я…​ — Гаррі ковтнув слину. — Я досі не розумію, як. Я думав, проте…​

 — Я спитала, чи трансфігурація безпечна, і ти відповів мені!

Запала тиша.

 — І все? — запитав Гаррі.

Вона могла б заволати.

 — Гаррі, невже ти не розумієш? Воно зроблено з крихітних волокон. Що як вони б розплуталися, та хтозна що могло піти не так, ми не спитали професорку Макґонеґел! Невже незрозуміло, що ми робили? Ми експериментували з трансфігурацією. Ми експериментували з трансфігурацією.

І знову запала тиша.

 — Так…​ — повільно сказав Гаррі. — Напевно це одна з тих речей, які вони не кажуть тобі не робити, бо це надто очевидно. Не перевіряйте свої геніальні нові ідеї щодо трансфігурації самостійно в закинутій класній кімнаті, не порадившись із професором.

 — Гаррі, ти міг нас убити! — Герміона знала, що це нечесно, вона теж помилилася, проте вона досі на нього злилася, він завжди був таким впевненим і бездумно втягнув її у свої мрії. — Ми могли зіпсувати бездоганний рекорд професорки Макґонеґел!

 — Так, краще не розповідаймо їй про це, чи не так?

 — Ми маємо зупинитися. Ми маємо зупинити це, або ми постраждаємо. Ми надто молоді, Гаррі, ми не можемо цього зробити, ще ні.

Слабка посмішка зʼявилася на обличчі Гаррі.

 — Ем, тут ти дещо помиляєшся.

І він протягнув їй маленький рожевий прямокутник — ґумку з яскравою металевою плямою на ній.

Герміона спантеличено на неї витріщилася.

 — Квантової механіки було недостатньо. Мені довелося зануритися аж до безчасової фізики, доки вийшло. Мав зрозуміти, що паличка забезпечує співвідношення між окремими минулою та майбутньою дійсностями, а не змінює щось з часом. Але в мене вийшло, Герміоно, я побачив крізь ілюзію обʼєктів, і готовий закладатися, що жоден інший чарівник у світі не зміг би. Навіть якщо хтось маґлівського роду й знає про безчасові формулювання квантової механіки, це для них просто дивний погляд про якусь дивну далеку квантову штуку, вони не розуміють, що це дійсність, не приймають, що світ, який вони знають, — лише галюцинація. Я трансфігурував частину ґумки без трансфігурації всього обʼєкта.

Герміона знову підняла паличку та вказала нею на ґумку.

На лиці Гаррі промайнула злість, але він навіть не ворухнувся, щоб зупинити її.

 — Фініте Інкантатем, — сказала Герміона. — Проконсультуйся з професоркою Макґонеґел перед тим, як повторити це знову.

Гаррі кивнув, хоча його обличчя й досі було напруженим.

 — І нам все одно треба зупинитися.

 — Чому? Хіба ти не розумієш, що це означає, Герміоно? Чарівники не знають усього! Їх замало, і навіть менше тих, хто знає бодай щось про науку, вони ще не зірвали всі легкодоступні плоди досліджень…​

 — Це небезпечно. Якщо ми можемо відкрити щось нове, то це навіть менш безпечно! Ми замолоді! Ми вже припустилися великої помилки сьогодні, наступного разу ми можемо просто померти!

Тоді Герміона здригнулася.

Гаррі відвернувся від неї та почав повільно-повільно дихати.

 — Будь ласка, не намагайся робити це самостійно, Гаррі, — тремтячим голосом сказала Герміона. — Будь ласка.

Будь ласка, не змушуй мене вирішувати, чи казати про це професорові Флитвіку.

Запала довга мовчанка.

 — Отже ти хочеш, щоб ми навчалися, — сказав Гаррі. Вона помітила, що він намагається не виказувати злість у голосі. — Просто навчалися.

Герміона не була впевнена, чи варто щось казати, проте…​

 — Як ти вивчав, ем, безчасову фізику, правильно?

Гаррі знову поглянув на неї.

 — Те, що ти зробив, — обережно сказала Герміона, — це ж не через наші досліди, так? Ти зміг це зробити, адже прочитав багато книжок.

Гаррі роззявив рота, а потім закрив його. Він здавався роздратованим.

 — Гаразд, — сказав Гаррі. — Як щодо такого. Ми навчаємося, а якщо я вигадаю щось, що справді варте спроби, то я спитаю в професора.

 — Гаразд.

Герміона не впала від полегшення лише через те, що вже сиділа.

 — Пообідаємо? — несміливо запитав Гаррі.

Герміона кивнула. Так. «Обід» звучало добре. Цього разу по-справжньому.

Вона обережно почала підводитися з камʼяної підлоги, кривлячись, коли її тіло почало волати на неї…​

Гаррі вказав на неї паличкою та сказав «Вінґардіум Левіоза».

Герміона кліпнула очима, коли величезна вага зникла з її ніг та залишилося щось стерпне.

Усмішка знайшла шлях на обличчя Гаррі.

 — Можна піднімати щось без того, щоб левітувати його повністю. Памʼятаєш цей дослід?

Герміона безпорадно всміхнулася у відповідь, хоча вона мала досі злитися.

І вона рушила назад до Великої Зали. Вона почувалася на диво чудово легкою в ногах, доки Гаррі старанно тримав паличку спрямованою на неї.

Він спромігся витримати лише пʼять хвилин, проте головне увага.

* * *

Мінерва подивилася на Дамблдора.

Дамблдор питально поглянув на неї.

 — Ти зрозуміла хоч щось? — приголомшено запитав він.

Такої безпросвітної й безсумнівної тарабарщини Мінерва ще не чула за своє життя. Вона трохи соромилася, що покликала директора послухати це, проте їй дали явні інструкції.

 — Боюся, що ні, — сухо сказала професорка Макґонеґел.

 — Отже, — сказав Дамблдор. Його срібна борода гойднулася від неї, мерехтливий погляд старого чарівника знову дивився не на неї. — Ти гадаєш, що можливо здатен зробити щось, чого не може жоден інший чарівник. Щось, що вважається неможливим.

Вони втрьох стояли в особистому робочому кабінеті директора для трансфігурації, куди сяйливий фенікс Дамблдорового патронуса сказав їй привести Гаррі за мить після того, як її власний патронус досягнув його. Проміння сонця лилося крізь дахові вікна й освітлювало велику семикутну алхімічну діаграму, що була намальована в центрі круглої кімнати, й демонструвало, що вона дещо запорошена. Це засмутило Мінерву. Дослідження трансфігурації було одним з найулюбленіших занять Дамблдора, і хоча вона знала, як мало часу в нього стало нещодавно, але не знала, що так мало.

А тепер Гаррі Поттер змарнує ще більше часу директора. Проте вона безсумнівно не могла звинувачувати в цьому Гаррі. Він вчинив правильно, коли прийшов до неї та сказав, що в нього є ідея, як виконати трансфігурацію, що наразі вважається неможливою, і сама вона вчинила точно за інструкціями: наказала Гаррі замовкнути та не обговорювати з нею нічого, доки вона не проконсультується з директором, і вони не перейдуть до захищеного місця.

Якби Гаррі встигнув розповісти їй, що саме він гадав, що може зробити, то вона б не завдавала всім клопоту.

 — Слухайте, я знаю, що це важко пояснити, — сказав Гаррі дещо соромʼязливо. — Але в підсумку те, у що ви вірите, не відповідає тому, у що вірять науковці, і в цьому випадку я щиро вірю, що науковці знають більше, ніж чаклуни.

Мінерва б гучно зітхнула, якби не знала, що Дамблдор сприймає цю справу вкрай серйозно.

Ідея Гаррі випливала з простого невігластва, і з нічого більше. Не можна було змінити половину металевої кулі на скло — уся куля приймала іншу форму. Змінити частину й означало змінити ціле, а це означало прибрати цілу форму й замінити її на іншу. Що навіть могло означати трансфігурувати лише половину металевої кулі? Що металева куля в цілому мала ту ж форму, що й раніше, проте половина кулі мала іншу форму?

 — Містере Поттер, — сказала професорка Макґонеґел, — те, що ви збираєтеся зробити, не просто неможливо, це алогічно. Якщо змінити половину чогось, то ви змінюєте все ціле.

 — І справді, — сказав Дамблдор. — Проте Гаррі — герой, отже він може бути здатен робити речі, що неможливі за самою логікою.

Мінерва б закотила очі під лоба, якби не стала була нечутливою до цього ще дуже давно.

 — Припустімо, що це можливо, — сказав Дамблдор, — чи можеш ти вигадати якусь причину, чому б результати відрізнялися від звичайної трансфігурації?

Мінерва спохмурніла. Той факт, що концепція була буквально неуявле́нною, додавав складнощів, проте вона спробувала розглянути це питання ґрунтовно. Трансфігурація, що її накладено лише на половину металевої кулі…​

 — Дивні речі відбувалися б на місці зʼєднання? — сказала Мінерва. — Проте це нічим не відрізнялося б від трансфігурації обʼєкта цілком у форму з двома різними половинами…​

Дамблдор кивнув.

 — Я теж такої думки. І Гаррі, якщо твоя теорія правильна, то з цього випливає, що те, що ти хочеш зробити, нічим не відрізняється від будь-якої іншої трансфігурації, крім того, що вона застосована на частині предмета, а не на всьому? Жодних інших відмінностей?

 — Саме так, — впевнено відповів Гаррі. — У цьому весь сенс.

Дамблдор знову на неї поглянув.

 — Мінерво, чи можеш ти уявити бодай якусь причину, чому це може бути небезпечним?

 — Ні, — відповіла Мінерва після того, як завершила пошуки у своїй памʼяті.

 — Я теж, — сказав директор. — Гаразд, тоді, оскільки це має бути повністю аналогічним звичайній трансфігурації з усіх точок зору, і оскільки ми не можемо вигадати бодай якоїсь причини, чому б це могло бути небезпечним, гадаю, другого ступеня обережності вистачить.

Мінерва була здивована, проте не заперечувала. Пізнання Дамблдора в трансфігурації були далеко за її межами. Він випробував буквально тисячі нових трансфігурацій, і жодного разу не вибрав занизького ступеня обережності. Він використовував трансфігурацію в бою і досі був живим. Якщо директор вважав, що другого ступеня обережності вистачить, це означало, що вистачить.

Те, що в Гаррі, без сумнівів, нічого не вийде, звісно, не мало жодного значення.

Вони вдвох почали налаштовувати захисні чари та чутливі сітки. Найважливіша сітка перевіряла, що жоден трансфігурований матеріал не потрапив у повітря. Гаррі буде обгорнутий в окрему оболонку сили з власним джерелом повітря, просто про всяк випадок. Лише його паличці буде дозволено покидати цей щит, але крім цього щит був непроникним. Вони були всередині Гоґвортсу, тому не було можливості автоматично розʼявити будь-який матеріал, що виказував ознаки спонтанного горіння, але вони могли запустити його майже так само швидко крізь дахові вікна — усі вони відчинялися назовні саме для цього. Сам Гаррі вилетить крізь інше дахове вікно при перших ознаках проблем.

Гаррі спостерігав за їхньою роботою й здавався трохи наляканим.

 — Не хвилюйтеся, — сказала професорка Макґонеґел посеред свого опису, — це майже точно не знадобиться, містере Поттер. Якби ми очікували, що щось може піти не так, вам би не дозволили спробувати. Це лише звичайні перестороги для будь-якої трансфігурації, що її ніколи раніше не випробовували.

Гаррі ковтнув слину та кивнув.

І ось за декілька хвилин Гаррі був закріплений у стільці безпеки, а його паличка торкалася металевої кулі — надто великої, щоб він міг її трансфігурувати протягом тридцяти хвилин, судячи з його поточних результатів тестів.

А ще за декілька хвилин Мінерва спиралася на стіну й хотіла знепритомніти.

На кулі був невеличкий шматочок скла в тому місці, де її торкалася паличка Гаррі.

Гаррі не вигукнув А я ж казав, але самовдоволений вираз його спітнілого обличчя сам це висловлював.

Дамблдор виконував аналітичні чари на кулі. Він ставав дедалі захопленішим щомиті. Тридцять років станули з його обличчя.

 — Захопливо, — сказав Дамблдор. — Усе саме так, як він стверджував. Він просто трансфігурував частину обʼєкта, не трансфігурувавши його цілком. Ти кажеш, що це лише концептуальне обмеження, Гаррі?

 — Так, але глибоке. Просто знати, що воно має бути концептуальним, було недостатньо. Мені довелося приглушити ту частину свого розуму, що робила помилку, і мислити натомість про дійсність в основі всього, яку зʼясували науковці.

 — Справді захопливо, — сказав Дамблдор. — Я так розумію, що будь-якому іншому чарівникові потрібні будуть місяці тренувань для цього, якщо вони взагалі зможуть це зробити? І чи можу я тебе попросити частково трансфігурувати деякі інші обʼєкти?

 — Напевно так і звісно, — відповів Гаррі.

За пів години Мінерва почувалася не менш спантеличеною, проте значно спокійнішою щодо питань безпеки.

Трансфігурація була такою ж, крім того, що була неможлива за логікою.

 — Я вважаю, що цього достатньо, директоре, — нарешті сказала Мінерва. — Підозрюю, що часткова трансфігурація втомлює більше, ніж звичайна.

 — Різниця зменшується з практикою, — сказав зморений та блідий хлопець нерівним голосом, — проте так, тут ви маєте рацію.

Процес звільнення Гаррі від захисних чарів потребував ще хвилини, а потім Мінерва провела його до значно зручнішого крісла, а Дамблдор дістав крем-содову з морозивом.

 — Вітаю, містере Поттер! — сказала професорка Макґонеґел, і вона казала це від серця. Вона могла б закластися майже на що завгодно, що така трансфігурація неможлива.

 — І справді вітаю, — сказав Дамблдор. — Навіть я не зробив жодного відкриття в трансфігурації, доки мені не виповнилося чотирнадцять. З часів Доротеї Сенʼяк жоден геній не розквітав так рано.

 — Дякую, — трохи здивовано сказав Гаррі.

 — І втім, — задумливо сказав Дамблдор, — гадаю, що наймудрішим буде зберегти цю щасливу подію в таємниці, принаймні поки що. Гаррі, чи обговорював ти свою ідею з будь-ким іншим перед тим, як заговорив з професоркою Макґонеґел?

Запала тиша.

 — Ем…​ — сказав Гаррі. — Не хочеться нікого здавати інквізиції, проте я сказав одному іншому учневі…​

 — Що? — слово ледь не вибухнуло з губ професорки Макґонеґел. — Що? Ви обговорювали цілковито новітню форму трансфігурації з учнем перед тим, як проконсультуватися з визнаним авторитетом? Ви хоч уявляєте, як це безвідповідально?

 — Мені прикро, — сказав Гаррі. — Я не розумів.

Хлопець здавався достатньо наляканим, і Мінерва відчула, як щось усередині неї розслабилося. Принаймні Гаррі збагнув, яким дурнем він був.

 — Ти маєш взяти з міс Ґрейнджер обітницю мовчання, — суворо сказав Дамблдор. — І не кажи нікому іншому, хіба в тебе буде на це надзвичайно гарна причина, і вони теж присягнуться.

 — А…​ чому? — запитав Гаррі.

Мінерву цікавило те ж питання. І знову директор розмірковував надто далеко наперед, щоб вона могла за ним встигати.

 — Бо ти здатен робити щось таке, що ніхто інший не повірить, що ти на це здатен, — сказав Дамблдор. — Щось цілковито несподіване. Це може виявитися твоєю перевагою в критичну мить, Гаррі, і ми маємо її зберегти. Будь ласка, довірся мені в цьому.

Професорка Макґонеґел кивнула, її непохитне обличчя не виказувало нічого з її внутрішньої невпевненості.

 — Будь ласка, так і зробіть, містере Поттер, — сказала вона.

 — Гаразд…​ — повільно сказав Гаррі.

 — Щойно ми завершимо перевіряти твої матеріали, — додав Дамблдор, — ти можеш тренувати часткову трансфігурацію. Тільки скло на сталь і сталь на скло, а міс Ґрейнджер може спостерігати. Звісно, якщо хтось із вас запідозрить будь-які симптоми будь-якої форми трансфігураційної хвороби, негайно повідомте професора.

І коли вже Гаррі майже вийшов з робочої кімнати, а його рука була на дверній ручці, хлопець озирнувся й запитав:

 — Доки ми всі тут, чи не помітив хтось з вас чогось незвичного від професора Снейпа?

 — Незвичного? — запитав директор.

Мінерва стримала суху посмішку. Звісно, хлопець передчуває недобре від «Злого професора настійок», адже він ніяк не може знати, чому Северусові можна довіряти. Було б принаймні дивно пояснювати Гаррі, що Северус досі кохає його матір.

 — Я маю на увазі, чи його поведінка якось змінилася останнім часом?

 — Я такого не помічав, — повільно відповів директор. — Чому ти питаєш?

Гаррі похитав головою.

 — Не хотілося б псувати ваші спостереження, створивши упередження своєю думкою. Просто будьте пильними, добре?

Від цих слів у Мінерви пробігли спиною мурахи — жодне пряме звинувачення Северуса не досягло б такого ефекту.

Гаррі з повагою вклонився їм обом та пішов.

* * *

 — Албусе, — сказала Мінерва, коли хлопець пішов, — звідки ти знав, що Гаррі треба сприймати серйозно? Я б подумала, що його ідея просто неможлива!

Лице старого чарівника посуворішало.

 — З тієї ж причини, чому треба це зберігати в таємниці, Мінерво. З тієї ж причини, чому я сказав тобі приходити одразу до мене, якщо Гаррі стверджуватиме щось подібне. Бо це сила, якої Волдеморт не відає.

Вона усвідомила слова за декілька секунд.

І мороз пробіг її шкірою, як і завжди, коли вона згадувала.

Усе починалося, як звичайна співбесіда на роботу, Сивіла Трелоні хотіла отримати посаду професорки з віщування.

НАБЛИЖАЄТЬСЯ ТОЙ, ХТО ЗМОЖЕ ПЕРЕМОГТИ ТЕМНОГО ЛОРДА,

НАРОДЖЕНИЙ У РОДИНІ ТИХ, ХТО ТРИЧІ КИДАВ ЙОМУ ВИКЛИК,

НАРОДЖЕНИЙ НАПРИКІНЦІ СЬОМОГО МІСЯЦЯ,

І ТЕМНИЙ ЛОРД ПОЗНАЧИТЬ ЙОГО ЯК РІВНОГО СОБІ,

АЛЕ ВІН ВОЛОДІТИМЕ СИЛОЮ, ЯКОЇ ТЕМНИЙ ЛОРД НЕ ВІДАЄ,

І КОЖНИЙ МУСИТЬ ЗНИЩИТИ ВСЕ, КРІМ ЗАЛИШКУ ІНШОГО,

БО РАЗОМ ЦІ ДВА РІЗНІ ДУХИ НЕ МОЖУТЬ ІСНУВАТИ В ОДНОМУ СВІТІ.

Ці страхітливі слова, що були вимовлені жахливим гулким голосом, якось не пасували до часткової трансфігурації.

 — Ну, може й ні, — сказав Дамблдор після спроби Мінерви пояснити. — Зізнаюся, що я сподівався на щось, що допоможе нам знайти горокракс Волдеморта, хай де він захований. Але…​ — старий чарівник знизав плечима. — Пророцтва — заплутані штуки, Мінерво, і краще не ризикувати. Найдрібніша річ може виявитися вирішальною, якщо вона залишається неочікуваною.

 — А що він мав на увазі про Северуса? — запитала Мінерва.

 — Тут я гадки не маю, — зітхнув Дамблдор. — Хіба що Гаррі зробив хід проти Северуса і вирішив, що відкрите питання буде сприйнято серйозно, а пряме голослівне звинувачення просто проігноровано. І якщо сталося саме це, то Гаррі правильно розрахував, що я не вважатиму, що це так. Просто спостерігаймо, без упереджень, як він і просив.

* * *

Наслідки, 1:

 — Ем, Герміоно? — ледь чутно сказав Гаррі. — Гадаю, я винен тобі дуже, дуже, дуже велике вибачення.

* * *

Наслідки, 2:

Очі Аліси Корнфут трохи потьмяніли, доки вона роздивлялася майстра зіллєваріння, що, високо тримаючи дрібненький бронзовий біб, суворо щось казав її класу про якісь волаючі калюжі людської плоті. Відколи почався цей рік, їй було складно слухати на настійках. Вона безперестанно витріщалася на їхнього жахливого, злого, брудного професора та фантазувала про особливі покарання. Напевно з нею щось було справді не так, проте вона, видається, просто не могла припинити це…​

 — Ай! — вигукнула Аліса.

Снейп щойно влучно кинув бобом їй у лоба.

 — Міс Корнфут, — різко сказав майстер настійок, — це витончене зілля, і якщо ви не можете приділити увагу, то ви нашкодите своїм однокласникам, а не тільки собі. Залиштеся після заняття.

Останні три слова зовсім не допомогли, проте вона дуже старалася й упоралася пережити день, нікого не розплавивши.

Після заняття Аліса підійшла до стола. Якась її частина хотіла покірно стати там зі сконфуженим обличчям та покаянно закласти руки за спину — про всяк випадок, але якийсь тихий інстинкт підказував їй, що це погана ідея. Тому вона натомість просто стала з нейтральним виразом обличчя, і прийняла позу, що дуже личила чемній юній леді.

 — Професоре? — сказала вона.

 — Міс Корнфут, — сказав Снейп, не підводячи погляду зі сторінок, на яких він проставляв оцінки. — Ваші почуття не взаємні, і мене починають непокоїти ваші витріщання, тому віднині ви стримуватимете свої очі. Це зрозуміло?

 — Так, — придушено пискнула Аліса.

Снейп її відпустив, і вона кинулася з кімнати. Її щоки палали, мов розплавлена лава.

Розділ 29. Егоцентричне упередження

На жаль, не можна просто пояснити, хто така Дж. К. Ролінґ. Ти повинен побачити її сам.

Наукові попередження: Luosha зазначає, що теорія емпатії в 27-му розділі (мовляв, для симуляції роботи мозку інших використовується власний) не є відомим науковим фактом. Наявні докази вказують у цьому напрямку, проте ми ще не проаналізували електричні кола мозку й не довели цього. Так само, безчасові формулювання квантової механіки (згадані в 28-му розділі) такі елегантні, що я буду шокованим, якщо фінальна теорія міститиме час, проте вони теж ще не підтверджені.

* * *

Останнім часом Герміону пересмикувало щоразу, як вона чула, що інші учні обговорюють її та Гаррі. Зранку, доки вона була в душовій кабінці, вона підслухала розмову Мораґ і Падми, що стала останньою краплею в доволі великій цеберці.

Вона починала підозрювати, що розпочинати суперництво з Гаррі Поттером було жахливою помилкою.

Якби вона просто трималася подалі від Гаррі Поттера, то могла б бути Герміоною Ґрейнджер, найяскравішою академічною зіркою Гоґвортсу, що заробила більше очок Рейвенклову, ніж будь-хто. Вона б не була такою ж відомою, як Хлопчик-Що-Вижив, проте вона б змогла бути відомою як вона сама.

Натомість Хлопчик-Що-Вижив мав суперницю з навчання, і так трапилося, що її звуть Герміона Ґрейнджер.

Що було гірше, вона пішла з ним на побачення.

Спершу їй здавалося, що трохи романтики з Гаррі — гарна думка. Вона читала такі книжки, і якщо хтось в Гоґвортсі й заслуговував бути любовним захопленням героїні, то це, очевидно, був Гаррі. Розумний, веселий, відомий, інколи страшний…​

І тому вона змусила Гаррі піти з нею на побачення.

І тепер це вона стала його любовним захопленням.

А то й гірше, одним з пунктів його меню на вечерю.

Коли вона зранку була в душовій кабінці й вже майже увімкнула воду, то почула хихотіння зовні. І підслухала, як Мораґ казала, що навряд ця дівчина маґлівського роду докладе достатньо зусиль, щоб перемогти Джіневру Візлі, а Падма припустила, що Гаррі Поттер може вирішити, що хоче обох.

Ніби вони не розуміли, що це ДІВЧАТА мали пункти в меню на вечерю, а ХЛОПЦІ боролися за них.

Але насправді навіть не це було образливо. Образливо було, що коли вона отримала 98 на одному з тестів професорки Макґонеґел, то балачки були не про те, що Герміона Ґрейнджер отримала найвищий бал у класі, а про те, що суперниця Гаррі Поттера отримала на сім балів більше, ніж він.

Якщо ти опиняєшся надто близько до Хлопчика-Що-Вижив, то стаєш частиною його історії.

І не отримуєш власної.

І Герміоні спало було на думку, що їй варто просто піти, проте це було б надто сумно.

Але вона хотіла отримати назад те, що вона випадково віддала, ставши відомою як суперниця Гаррі. Вона хотіла знову стати окремою особистістю, а не третьою ногою Гаррі. Невже вона надто багато хоче?

З цієї ями важко було вилізти, якщо ти в неї вже впав. Хоч які високі оцінки ти отримував у класі, навіть якщо ти робив щось, що заслуговує окремого оголошення під час вечері, це лише означало, що ти знову кидаєш виклик Гаррі Поттерові.

Але вона вважала, що вигадала спосіб.

Щось таке, що ніхто не сприйме як черговий хід проти Гаррі.

Це буде складно.

Це буде проти її природи.

Їй доведеться боротися з кимось дуже злим.

І доведеться попросити когось навіть злішого про допомогу.

Герміона підняла руку, щоб постукати в жахливі двері.

Вона завагалася.

Герміона вирішила, що поводиться по-дурному, підвела руку трохи вище.

Вона знову спробувала постукати.

Але її рука не спромоглася торкнутися дверей.

А тоді двері все одно розчахнулися.

 — Подумати тільки, — сказав павук, сидячи в павутинні. — Невже втратити один єдиний бал Квірела було так важко, міс Ґрейнджер?

Герміона так і застигла з піднятою рукою, її щоки налилися румʼянцем. Було.

 — Ну, міс Ґрейнджер, я змилуюся над вами, — сказав злий професор Квірел. — Вважайте, що вже втратили його. Ось, я позбавив вас важкого вибору. Ну хіба ви не вдячні?

 — Професоре Квірел, — спромоглася сказати Герміона, хоча її голос був трохи писклявим. — У мене ж багато балів Квірела, чи не так?

 — Без сумнівів. Проте на один менше, ніж раніше. Жахіття, правда? Лише уявіть: якщо мені не сподобається причина, через яку ви сюди прийшли, то ви можете втратити ще пʼятдесят. Можливо я їх зніматиму один…​ за одним…​ за одним…​

Щоки Герміони почервоніли навіть сильніше.

 — Ви дійсно злий, вам хтось про це казав?

 — Міс Ґрейнджер, — загрозливо сказав професор Квірел, — небезпечно робити людям такі компліменти, якщо вони цього ще насправді не заслужили. Одержувач може засоромитися від власної недостойності та захотіти зробити щось гідне вашої похвали. То про що ви хотіли зі мною поговорити, міс Ґрейнджер?

* * *

Четвер, після обіду. Герміона й Гаррі зручно влаштувалися в невеличкому закутку бібліотеки, із полем Квієтус, щоб можна було спокійно розмовляти. Гаррі лежав на животі, його лікті спиралися на підлогу, голова — на руки, він подеколи змахував ногами в повітрі. Герміона розмістилася в набитому кріслі, що було значно більшим за неї, ніби Герміона була начинням цукерки.

Гаррі запропонував був, що вони можуть першим проходом прочитати лише назви усіх книжок бібліотеки, а потім Герміона може прочитати зміст кожної книжки.

Герміоні це тоді здалося геніальною думкою. Вона ніколи раніше не робила такого з бібліотекою.

На жаль, цей план дещо не враховував.

А саме, що вони обидвоє були рейвенкловцями.

Герміона читала книжку «Чаклунські мнемоніки».

Гаррі читав книжку «Скептичний чарівник».

Кожен гадав був, що це буде одним особливим винятком — лише цього одного разу. Жоден з них ще не усвідомив, що жоден з них не здатен дочитати назви всіх книжок, хай як сильно намагатиметься.

Тишу їхнього невеличкого закутка порушили два слова.

 — О ні, — раптом вигукнув Гаррі, ніби ці слова з нього вирвали.

Ненадовго запанувала тиша.

 — Не може бути, — сказав Гаррі таким само голосом.

Потім вона почула, що Гаррі безпорадно хихоче.

Герміона підвела погляд зі своєї книжки.

 — Гаразд, що там у тебе?

 — Я щойно дізнався, чому ніколи не можна згадувати пацюка родини Візлі. Це справді жахливо, мені не варто сміятися, і я погана людина.

 — Так, — строго сказала Герміона, — погана. А тепер і мені розкажи.

 — Гаразд, спочатку декілька потрібних фактів. У цій книзі є цілий розділ про теорії змов щодо Сіріуса Блека. Ти ж памʼятаєш, хто це, так?

 — Звісно, — відповіла Герміона. Сіріус Блек був зрадником, другом Джеймса Поттера, що впустив Волдеморта в захищений дім Поттерів.

 — Виявляється, було чимало, скажімо так, незвичного, з тим, як Блек потрапив до Азкабану. Для нього не було суду, а керував арештом Блека, виявляється, саме молодший міністр Корнеліус Фадж, що став поточним міністром магії.

Це й Герміоні здавалося трохи підозрілим, про що вона й повідомила.

Гаррі лише знизав плечима, лежачи на підлозі й не відводячи очей від книжки.

 — Підозрілі речі трапляються повсякчасно. Якщо тобі подобаються теорії змов, завжди можна знайти щось.

 — Але без суду? — запитала Герміона.

 — Це сталося одразу після поразки Темного Лорда, — сказав Гаррі, тепер серйозно. — Панував надзвичайний хаос, а коли аврори знайшли Блека, він стояв посеред вулиці по кісточки в крові й реготав. Було двадцять свідків, що розповіли, як він вбив був друга мого батька Пітера Петіґру та ще дванадцять перехожих. Я не маю на увазі, що я схвалюю те, що Блек не отримав суду. Але ж ідеться про чарівників, тому це не більш підозріло ніж, ну не знаю, усе те, на що звертають увагу люди, що сперечаються, хто застрелив Джона Кеннеді. Отже, хай там як, Сіріус Блек — це Лі Гарві Освальд чаклунського світу. Існують найрізноманітніші теорії змов щодо того, хто насправді зрадив моїх батьків замість нього, одним з улюблених кандидатів є Пітер Петіґру, і тут усе стає складно.

Герміона захоплено слухала.

 — Але як це може бути повʼязано з пацюком родини Візлі?..

 — Чекай, зараз дізнаєшся. Ось, після смерті Петіґру стало відомим, що він був шпигуном Світла — не подвійним агентом, а просто кимось, хто винюхував інформацію. У нього це добре виходило ще відколи він був юнаком, навіть у Гоґвортсі в нього була репутація, що він вміє дізнаватися про всілякі таємниці. Отже ця теорія змови полягає в тому, що Петіґру став незареєстрованим анімагом ще в Гоґвортсі, анімагом чогось маленького, що могло потайки пересуватися й підслуховувати розмови. Тут головна проблема в тому, що успішні анімаги рідкісні, і те, що хтось став ним у такому юному віці, вкрай малоймовірно, отже звісно прибічники цієї теорії стверджують, що мій батько та Блек також були незареєстрованими анімагами. І, згідно цієї теорії, Петіґру сам убив дванадцять перехожих, перетворився на свою маленьку форму анімага та втік. А Майкл Шермер стверджує, що в цієї теорії є чотири додаткові серйозні проблеми. По-перше, Блек був єдиною людиною, крім моїх батьків, хто знав, як обійти захисні чари їхнього будинку, — голос Гаррі дещо посуворішав, коли він це казав. — По-друге, Блек імовірніший підозрюваний, ніж Петіґру: є чутка, що він навмисно намагався зробити так, щоб інший учень помер, доки він відвідував Гоґвортс, і він зі справді бридкої чистокровної родини. Белатриса Блек насправді його двоюрідна сестра. По-третє, Блек був удвадцятеро сильнішим бойовим магом, ніж Петіґру, хоч і не був настільки розумним. Дуель між ними скидалася б на дуель між професором Квірелом та професоркою Спраут. Петіґру напевно не встиг би навіть витягти паличку, не те що сфабрикувати всі докази, як того вимагає теорія змови. І, по-четверте, Блек стояв посеред вулиці та реготав.

 — Але пацюк…​ — сказала Герміона.

 — Так. Ну, якщо стисло, Білл Візлі вирішив, що пацюк його молодшого брата Персі й був формою анімага Петіґру…​

У Герміони відпала щелепа.

 — Так, — продовжив Гаррі, — складно уявити, що Злий Петіґру житиме сумне й таємне життя як пацюк ворожої чаклунської родини. Він радше б був із Мелфоями, чи, імовірніше, десь на Карибах після пластичної операції. Хай там як, Білл вирубає свого молодшого брата Персі, паралізує та хапає пацюка й надсилає купу совиних повідомлень про надзвичайну ситуацію…​

 — О ні! — вигукнула Герміона, ніби ці слова з неї вирвали.

 — …​і якимось чином йому вдається зібрати Дамблдора, міністра магії та головного аврора…​

 — Не може бути! — сказала Герміона.

 — І звісно, коли вони дісталися до місця, то вирішили, що він збожеволів, проте вони все одно застосували Верітас Окулум на пацюку, просто щоб переконатися. І що ж вони зʼясували?

Вона б померла.

 — Це пацюк.

 — Вітаю, ти виграла тістечко! Отже, вони витягли бідолашного Білла Візлі до лікарні Святого Мунґо. Виявилося, що в нього був звичайний шизофренічний зрив — таке просто трапляється з деякими людьми, особливо з парубками у віці, який ми б назвали студентським. Хлопець був переконаний, що йому девʼяносто сім років, він помер був та повернувся в часі в молодшого себе за допомогою залізничної станції. Він чудово відреагував на антипсихотичні засоби, знову здоровий, і все тепер гаразд, крім того, що теорії змов щодо Сіріуса Блека обговорюють значно менше й про родинного пацюка Візлі ніколи не згадують.

Герміона безпорадно хихотіла. Це було справді жахливо, їй не варто було сміятися і вона була поганою людиною.

 — Чого я не розумію, — сказав Гаррі, коли їхнє хихотіння вщухло, — так це чому Блек вистежив Петіґру замість того, щоб тікати якомога швидше. Він не міг не знати, що аврори його шукають. Цікаво, чи дізналися вони його мотив перед тим, як відправити до Азкабану? Ось через це навіть люди, що без жодних сумнівів винні, все одно мають пройти через юридичну систему та отримати суд.

Герміона могла з цим лише погодитися.

Невдовзі Гаррі вже дочитав свою книжку, а Герміона здолала лише половину своєї. І хоча в неї була значно складніша книжка, ніж у Гаррі, вона все одно відчувала через це сором. А тоді їй довелося поставити «Чаклунські мнемоніки» назад на полицю та відтягнути себе від неї, адже вже був майже час зустрітися з найстрашнішим предметом Гоґвортсу — ПОЛЬОТИ НА МІТЛАХ.

Гаррі склав їй компанію по дорозі, хоча до його власного заняття було ще півтори години. Ніби реактивний літак проводжав сумний гвинтовий літачок до місця його поховання.

Хлопець сказав «хай щастить» тихо й зі співчуттям, а вона вийшла на зелені поля приречення.

Далі було чимало вереску та ледь не падінь; жахливої близькості зі смертю; землі, що була зовсім не там де треба; сонця, що сліпило очі; Мораґ, що снувала навкруги, і Менді, яка гадала, що їй вдається непомітно завжди бути поряд, щоб встигнути впіймати Герміону, раптом вона впаде. Герміона знала, що інші учениці сміялися з них обох, але ніколи нічого не казала Менді, бо не хотіла справді померти.

Після десяти мільйонів років заняття закінчилося, і вона знову повернулася на землю, де їй і було місце до наступного четверга. Іноді їй снилися кошмари, ніби завжди був четвер.

Чому всі мають навчатися цього, хоча вони матимуть змогу потрапити куди завгодно за допомогою явлення, флу чи летиключів, щойно виростуть, було для Герміони покрито таємницею. Насправді дорослим не було жодної потреби літати на мітлах, її ніби змушували грати у вибивали на фізкультурі.

Принаймні Гаррі стало порядності, щоб соромитися своїх успіхів у цій царині.

* * *

Декілька годин потому вона була в навчальній залі Гафелпафу разом з Анною, Сьюзен, Ліною та Меґан. Професор Флитвік — на диво боязкий, як на вчителя, — попросив був її, якщо, можливо, їй буде не складно, будь ласочка, приділити деякий час на допомогу цим чотирьом з їхнім домашнім завданням з чарів, хоч вони й не були рейвенкловками. Герміона так запишалася, що ледь не вибухнула.

Вона взяла аркуш пергаменту, пролила на нього трохи чорнил, розірвала його на шматочки, зіжмакала їх та кинула на стіл.

Їй було б достатньо й просто зіжмаканого паперу, але вся ця процедура робила його справді ближчим до сміття, що допомагало, коли хтось вперше починав вивчати чари усунення.

Герміона нашорошила вуха та зір і сказала:

 — Гаразд, спробуйте.

 — Еверто.

 — Еверто.

 — Еверто.

 — Еверто.

Герміона сумнівалася, що вона помітила всі помилки.

 — Спробуйте, будь ласка, ще раз.

За годину Герміона зробила такі висновки: (1) Ліна та Меґан були, так би мовити, недбалими, але якщо попросити їх над чимось попрацювати, вони зроблять це; (2) Анна та Сьюзен були зосередженими та старанними до краю — їх аж треба було просити пригальмувати, розслабитися та обмірковувати дії замість того, щоб просто старатися так сильно — дивно було думати про те, що ці дві невдовзі будуть у неї — і (3) їй подобалося допомагати гафелпафцям — вся їхня навчальна зала була доволі радісним місцем.

Коли вона пішла на вечерю, виявилося, що Хлопчик-Що-Вижив чекав на неї за читанням книжки. Це їй лестило, але й трохи бентежило: здавалося, ніби Гаррі насправді не розмовляв з жодною людиною, крім неї.

 — А ти знав, що в Гафелпафі є дівчина-метаморфомаг? — запитала Герміона дорогою до Великої Зали. — Вона може робити своє волосся червоним. Я не маю на увазі рудим, як у Візлі, а червоним мов знак стоп. А коли вона пролила на себе гарячий чай, то вона обернулася на чорноволосого хлопця, доки все не владнала.

 — Справді? Чудово, — розсіяно сказав Гаррі. — Ем, Герміоно, про всяк випадок, ти ж знаєш, що завтра останній день, коли можна записатися до військ професора Квірела, так?

 — Так. Війська злого професора Квірела, — у її голосі відчувалася злість, хоча Гаррі, звісно, гадки не мав, чому.

 — Герміоно, — роздратовано сказав Гаррі, — він не злий. Він трохи темний і дуже слизеринський. Це не те ж саме, що бути злим.

Гаррі Поттер мав забагато слів для понять — у цьому була його проблема. Для нього було б набагато ліпше, якби він просто розділяв усесвіт на хороше та погане.

 — Професор Квірел викликав мене перед усім класом та сказав мені вистрелити в когось!

 — Він мав рацію, — розсудливо сказав Гаррі. — Вибач, Герміоно, але мав. Ти мала вистрелити у мене, я був не проти. Не можна навчитися бойової магії, якщо ти не можеш практикувати на справжніх супротивниках справжні закляття. Крім того, тепер у тебе зі спарингами немає проблем, чи не так?

Герміоні було лише дванадцять, тому вона знала, але не могла висловити це, не могла підібрати слів, що переконали б Гаррі.

Професор Квірел вибрав дівчинку, викликав її перед усіма й наказав їй вистрелити в однокласника без будь-якої провокації.

Байдуже, чи мав професор Квірел рацію, що їй треба цього навчитися.

Професорка Макґонеґел ніколи б такого не зробила.

Професор Флитвік ніколи б такого не зробив.

Напевно навіть професор Снейп ніколи б такого не зробив.

Професор Квірел був ЗЛИМ.

Але вона не могла дібрати слів і знала, що Гаррі все одно ніколи їй не повірить.

 — Герміоно, я спілкувався зі старшими учнями. Професор Квірел може бути єдиним компетентним професором із захисту за всі сім років нашого відвідування Гоґвортсу. Будь-що інше ми можемо вивчити й пізніше. Якщо ми хочемо навчитися захисту, ми маємо це зробити цього року. Учні, що запишуться на факультативні заняття, вивчать купу всього, незрівнянно більше, ніж міністерство вважає за потрібне для першокласників. Ти знала, що ми вивчатимемо закляття «Патронус»? У січні?

 — Закляття «Патронус»? — гучно від подиву запитала Герміона.

Згідно з її книжками, це були одні з найчудовіших чарів з відомих, зброя проти найтемніших істот, ці чари можливо накласти лише за допомогою найщиріших позитивних емоцій. Вона не очікувала, що злий професор Квірел навчатиме такого — чи організує навчання, адже Герміона не могла уявити, щоб він міг застосувати закляття сам.

 — Так, — сказав Гаррі. — Зазвичай учнів навчають цього закляття лише у пʼятому класі, а то й пізніше! Проте професор Квірел каже, що програму міністерства склали балакучі флобервʼяки, а здатність накладати чари «Патронус» більше залежить від емоцій, ніж від магічної сили. Професор Квірел вважає, що більшість учнів робить значно менше за свої можливості, і каже, що цього року він доведе це.

Як і завжди, коли Гаррі розмовляв про професора Квірела, його голос набув благоговійного трепету. А Герміона стиснула щелепи і йшла далі.

 — Взагалі-то, я вже записалася, — тихо сказала Герміона. — Зранку. Заради усього, як ти й сказав.

Як кажуть, «взявся за гуж, не кажи, що не дуж».

Крім того, вона не збиралася програвати, а якщо вона хотіла виграти, то їй треба було навчатися.

 — То ти береш участь у військах? — раптом Гаррі був сповнений ентузіазму. — Це чудово, Герміоно! Я вже отримав список солдатів, проте я впевнений, що професор Квірел дозволить мені взяти ще одного, чи обміняти…​

 — Я не збираюся до твого війська, — різко сказала Герміона. Вона знала, що це було розумне припущення, але це все одно дратувало її.

Гаррі кліпнув очима.

 — Ну не до війська ж Драко Мелфоя. Отже ти хочеш бути в третьому війську? Хоча ми досі не знаємо, хто там буде генералом? — здивовано та трохи ображено запитав Гаррі, не можна було йому за це дорікати, хоча звісно вона дорікала, адже насправді це він був у всьому винний. — Але чому не до мого?

 — Поміркуй про це, — кинула Герміона, — і можливо збагнеш!

Вона прискорилася й залишила позаду остовпілого Гаррі.

* * *

 — Професоре Квірел, — сказав Драко якомога офіційнішим тоном, — я зобовʼязаний оскаржити призначення Герміони Ґрейнджер на посаду третього генерала.

 — О? — вимовив професор Квірел, недбало й розслаблено спершись на спинку стільця. — То оскаржуйте, містере Мелфой.

 — Ґрейнджер непридатна для цієї посади, — сказав Драко.

Професор Квірел задумливо постукав пальцем по щоці.

 — О так, так і є. Ще якісь скарги?

 — Професоре Квірел, — сказав Гаррі Поттер, що стояв поряд із Драко, — з усією повагою до багатьох видатних академічних талантів міс Ґрейнджер, а також балів Квірела, що вона їх чесно заслужила на ваших заняттях, її особистість не відповідає потребам військового командування.

Драко відчув був полегшення, коли Гаррі погодився піти з ним до кабінету професора Квірела. Не лише через те, що Гаррі був очевидним улюбленцем вчителя на заняттях професора Квірела, а також і через те, що Драко почав хвилюватися, чи бува Гаррі дійсно не був другом Ґрейнджер. Уже минуло чимало часу, а він досі не зробив свій хід…​ Проте тепер усе йшло як треба.

 — Я погоджуюся з містером Поттером, — сказав Драко. — Призначення її генералом перетворює це все на фарс.

 — Різкі слова, — сказав Гаррі, — проте я не можу не погодитися з містером Мелфоєм. Якщо відверто, професоре Квірел, у Герміони Ґрейнджер приблизно такий рівень готовності вбити, як у чаші митого винограду.

 — Це, — мʼяко сказав професор Квірел, — я й сам не міг не помітити. Ви не кажете мені нічого, чого я б уже не знав.

Була черга Драко щось сказати, але розмова раптом захлинулася. Цієї відповіді не було серед розглянутих ним з Гаррі протягом мозкового штурму перед приходом сюди. Що можна було сказати після того, як учитель казав, що знає все, що вам відомо, і все одно збирається скоїти явну помилку?

Тиша затягнулася.

 — Це якийсь хитрий план? — повільно запитав Гаррі.

 — Невже все, що я роблю, має бути якимось планом? Невже я не можу просто створювати хаос заради хаосу?

Драко ледь не похлинувся.

 — Тільки не на заняттях бойової магії, — зі спокійною впевненістю сказав Гаррі. — Можливо деінде, але не тут.

Професор Квірел повільно здійняв брови.

Геррі незмигно дивився йому в очі.

Драко затремтів.

 — Ну що ж, — сказав професор Квірел. — Видається, жоден з вас не подумав над дуже простим питанням. Кого ж мені призначити замість міс Ґрейнджер?

 — Блеза Забіні, — негайно відповів Драко.

 — Ще якісь пропозиції? — запитав професор Квірел. Здавалося, що це його розважало.

Ентоні Ґолдштейн та Ерні Макмілан спали на думку, перш ніж здоровий ґлузд втрутився та заветував бруднокровців та гафелпафців, хай як агресивно вони виступали на дуелях. Натомість Драко просто запитав:

 — А що не так із Забіні?

 — Розумію…​ — повільно сказав Гаррі.

 — А я ні. Чому не Забіні?

Професор Квірел поглянув на Драко.

 — Тому що, містере Мелфой, хоч як він старається, він ніколи не зможе бути на одному рівні з вами чи містером Поттером.

Драко похитнувся від потрясіння.

 — Ви ж не можете вважати, що Ґрейнджер колись…​

 — Він робить ставку на неї, — тихо сказав Гаррі. — Не обовʼязково вийде. Шанси навіть не гарні. Вона напевно ніколи не зможе дати нам гідний бій, а навіть якщо зможе, то їй доведеться для цього вчитися місяці. Проте вона єдина з нашого року, хто має бодай якийсь шанс дорости до того, щоб перемогти нас.

Руки Драко смикнулися, але не склалися в кулаки. Прийти як підтримка, а потім передумати було класичним прийомом, отже Гаррі Поттер дружив з Ґрейнджер, а з цього випливало…​

 — Але професоре, — продовжив Гаррі, — я хвилююся, чи не буде Герміона нещасною на посаді генерала війська. Я кажу це як її друг, професоре Квірел. Змагання може йти на користь Драко та мені, проте те, чого ви від неї просите, не піде на користь їй!

Проїхали.

 — Ваша дружба з Герміоною Ґрейнджер робить вам честь, — сухо сказав професор Квірел. — Особливо враховуючи, що ви одночасно дружите з Драко Мелфоєм. Оце так звитяга.

Раптом здалося, що Гаррі трохи нервує, що напевно означало, що він був значно більш знервованим, і Драко подумки вилаявся. Звісно, Гаррі не обдурить професора Квірела.

 — І я сумніваюся, що міс Ґрейнджер оцінить ваше дружнє піклування. Вона сама мене попросила про цю посаду, містере Поттер. Я її не просив.

Гаррі трохи помовчав. Потім на мить поглянув на Драко зі змішаним вибаченням та попередженням, ніби одночасно казав: «Вибач, я зробив що міг» та «Краще нам на цьому зупинитися».

 — Щодо того, що вона буде нещасною, — продовжив професор Квірел з легкою посмішкою. — Я підозрюю, що вона набагато легше впорається з викликами своєї посади, ніж ви гадаєте, і покаже вам гарний бій значно раніше, ніж ви вважаєте.

Гаррі й Драко скрикнули від жаху.

 — Ви ж не будете їй порадником, чи не так? — приголомшено запитав Драко.

 — Я не погоджувався боротися з вами! — сказав Гаррі.

Посмішка на обличчі професора Квірела поширшала.

 — Насправді я пропонував міс Ґрейнджер декілька порад щодо її перших боїв.

 — Професоре Квірел! — вигукнув Гаррі.

 — О, не переймайтеся. Вона відмовилася. Як я й очікував.

Драко примружив очі.

 — Заради Мерліна, містере Поттер, — сказав професор Квірел, — невже ніхто вам ніколи не казав, що витріщатися неввічливо?

 — Ви ж не збираєтеся таємно допомагати їй у якийсь інший спосіб? — запитав Гаррі.

 — Невже я на таке здатен? — запитав професор Квірел.

 — Так, — одночасно відповіли Драко та Гаррі.

 — Мене глибоко ранить відсутність вашої довіри. Ну що ж, я обіцяю не допомагати генералові Ґрейнджер будь-яким чином, про який ви не знаєте. А тепер я пропоную вам повертатися до своїх військових справ. Листопад наближається, і швидко.

* * *

Драко зрозумів наслідки цього ще перед тим, як за ними зачинилися двері до кабінету професора Квірела.

Гаррі колись зневажливо згадував «людську всячину».

І це тепер було єдиною надією Драко.

Хай тільки він не зрозуміє, хай тільки він не зрозуміє…​

 — Нам варто просто атакувати це дівчисько Ґрейнджер спершу, прибрати її з нашого шляху, — сказав Драко. — А коли ми її розтрощимо, зможемо спокійно змагатися — ніщо нас не відволікатиме.

 — Ну, це здається дещо нечесним щодо неї, чи не так? — лагідно запитав Гаррі.

 — А що тобі до того? Вона твій суперник, правильно? — тоді, з чітко виміряною підозрою в голосі. — Тільки не кажи мені, що вона тобі почала справді подобатися, після того, як ви були суперниками стільки часу…​

 — Хай боронять засновники. Ну що я можу тут сказати, Драко? У мене просто є природне відчуття справедливості. І в Ґрейнджер воно теж є, знаєш. У неї надзвичайно чітке уявлення про добро та зло, і вона напевно атакуватиме зло спершу. Знаєш, мати таке імʼя, як «Мелфой», — ніби просто благати про це.

ПРОКЛЯТТЯ!

 — Гаррі, — ображено й трохи зневажливо запитав Драко, — а хіба ти не хочеш боротися чесно зі мною?

 — Замість того, щоб атакувати тебе вже після того, як ти втратиш частину своїх сил на перемогу над Ґрейнджер? Ну не знаю…​ Можливо після того, як мені набридне просто вигравати, я спробую цю «чесну» штуку.

 — Може вона атакує тебе, ти ж її суперник.

 — Але я її дружній суперник, — сказав Гаррі зі злою посмішкою. — Я купив їй гарний подарунок на день народження і таке інше. Ніхто отак просто не псує стосунки з дружнім суперником.

 — А як щодо псування шансів свого друга на чесний бій? — гнівно запитав Драко. — Я гадав, що ми друзі!

 — Дозволь перефразувати. Ґрейнджер не вчинить так з дружнім суперником. Але лише через те, що в неї готовність вбити чаші з митим виноградом. Ти вчинив би. Ще й як вчинив би. І знаєш що? Я теж.

ПРОКЛЯТТЯ!

* * *

Якби це була пʼєса, то грала б драматична музика.

Герой, що бездоганно зʼявився у мантії з зеленим оздобленням та ідеально вкладеним білявим волоссям, зустрівся поглядом з лиходійкою.

Лиходійка спиралася на спинку простого деревʼяного стільця, її заячі зуби було добре видно, а неохайні каштанові пасма спадали на її щоки. Вона зустрілася поглядом з героєм.

Була середа, тридцяте жовтня, і перший бій відбудеться в неділю.

Драко стояв у кабінеті генерала Ґрейнджер — розміром з невелику класну кімнату. (Навіщо кожному генералові потрібен був такий великий офіс, Драко не зовсім розумів. Йому б вистачило й просто стола зі стільцем. Насправді не до кінця зрозумілим було, навіщо генералам взагалі потрібен кабінет, його солдати й так знали, де його знайти. Хіба що професор Квірел навмисно надав їм величезні кабінети для підкреслення їхнього статусу, тоді Драко цілковито підтримував цю ідею.)

Ґрейнджер сиділа на єдиному стільці в кімнаті, ніби на троні, — аж на протилежному від дверей місці. Посеред кімнати між ними стояв довгий стіл, ще чотири невеличких круглих столи стояли в кутках. Але в кімнаті був лише один стілець — аж на протилежному краї. Вздовж однієї стіни були вікна, і один сонячний промінь осяював вершечок волосся Ґрейнджер, ніби блискуча корона.

Усе було б чудово, якби Драко міг повільно пройти вперед. Але йому перешкоджав стіл, і Драко довелося обійти його по діагоналі, а зробити це драматично й гідно було неможливо. Чи навмисно це зроблено? Якби це був його батько, то безперечно так; але йшлося про Ґрейнджер, тому безсумнівно ні.

Йому не було де сісти, а Ґрейнджер вирішила не підводитися.

Драко ніяк не виявив своєї люті.

 — Ну, містере Драко Мелфой, — сказала Ґрейнджер, коли він підійшов, — ти просив аудієнції зі мною, і я милостиво надала її тобі. Про що ти хочеш просити?

Ходімо до маєтку Мелфоїв, ми з батьком хочемо показати тобі декілька цікавих заклять.

 — Твій суперник, Поттер, приходив до мене з пропозицією, — сказав Драко з серйозним виразом обличчя. — Він не проти програти мені, проте для нього було б надто принизливо програти тобі. Тому він хоче обʼєднати сили зі мною та знищити тебе одразу, не лише в нашій першій битві, а в усіх битвах. Якщо я не погоджуся, то Поттер хоче, щоб я зачекав чи знесилював тебе, доки він почне атаку повними силами проти тебе.

 — Зрозуміло, — здивовано сказала Ґрейнджер. — І ти пропонуєш мені допомогу проти нього?

 — Звісно, — улесливо сказав Драко. — Мені здалося нечесним те, що він пропонував.

 — Ну як це мило з твого боку, містере Мелфой. Мені так прикро за те, як я раніше з тобою розмовляла. Ми маємо бути друзями. Можна називати тебе Дракі?

Драко почув дзвоники небезпеки в голові, проте була можливість, що вона серйозно…​

 — Звісно. Якщо мені можна називати тебе Гермі.

Драко був доволі впевнений, що побачив, як вона на мить змінилася в обличчі.

 — Хай там як, — продовжив Драко, — я гадав, може нам варто провчити Поттера: обʼєднатися та знищити його.

 — Але ж це буде нечесно щодо містера Поттера, чи не так? — запитала Ґрейнджер.

 — Я вважаю, що це буде вкрай чесно. Він планував зробити це з тобою першим.

Ґрейнджер суворо на нього дивилася. Можливо, це подіяло б на якогось гафелпафця, проте він був Мелфоєм.

 — Ти вважаєш мене доволі дурною, чи не так, містере Мелфой?

Драко чарівно посміхнувся.

 — Ні, міс Ґрейнджер, але я подумав, що варто принаймні перевірити. Отже, чого ти хочеш?

 — Ти пропонуєш підкупити мене?

 — Звичайно. Я підкину тобі ґалеон, а ти атакуватимеш Поттера, а не мене, до кінця року, гаразд?

 — Ні, але ти можеш запропонувати мені десять ґалеонів за те, що я атакуватиму вас обох однаково, а не лише тебе.

 — Десять ґалеонів — це великі гроші, — обережно сказав Драко.

 — Не знала, що Мелфої зараз у злиднях, — сказала Ґрейнджер.

Драко витріщився на Ґрейнджер.

Він почав відчувати, що коїться щось дивне.

Здавалося, що саме ця відповідь не мала б надійти від саме цієї дівчини.

 — Ну, марнотратством не збагатієш, знаєш.

 — Не знаю, чи знаєш ти, що таке дантист, містере Мелфой, але мої батьки дантисти, і будь-що менше за десять ґалеонів не варте мого часу.

 — Три ґалеони, — сказав Драко більше з дослідницькими цілями.

 — Ні. Якщо ти справді хочеш рівного бою, то не думаю, що Мелфой хоче рівного бою менше за десять ґалеонів.

Драко почав відчувати, що коїться щось дуже дивне.

 — Ні, — сказав він.

 — Ні? — запитала Ґрейнджер. — Це обмежена в часі пропозиція, містере Мелфой. Ти впевнений, що готовий до ризику того, що решту року тебе вщент нищитиме Хлопчик-Що-Вижив? Це буде доволі принизливо для роду Мелфоїв, чи не так?

Це був переконливий аргумент, і було важко відмовитися, проте ніхто не стає багатим, якщо витрачає гроші, коли серце підказує, що все підстроїли.

 — Ні, — сказав Драко.

 — До зустрічі в неділю, — сказала Ґрейнджер.

Драко розвернувся й пішов з кабінету без жодного слова.

Це було неправильно…​

* * *

 — Герміоно, — терпляче сказав Гаррі, — ми маємо змовлятися один проти одного. Ти можеш навіть зрадити мене й це нічого не означатиме поза полем бою.

Герміона похитала головою.

 — Це було б негарно, Гаррі.

Гаррі зітхнув.

 — Здається, ти зовсім не розумієш духу цієї гри.

Це було б негарно. Вона дійсно це сказала. Герміона не знала, ображатися на те, що Гаррі про неї думав, чи непокоїтися, може вона справді така стереотипна відмінниця.

Напевно варто було змінити тему.

 — Хай там як, чи є в тебе якісь особливі плани на завтра? — запитала Герміона. — Це ж…​

Раптом вона затнулася, коли зрозуміла.

 — Так, Герміоно, — дещо напружено сказав Гаррі, — який завтра день?

* * *

Інтерлюдія:

Колись у чаклунській Британії тридцять перше жовтня називали Геловін.

Тепер це був День Гаррі Поттера.

Гаррі відмовився від усіх пропозицій, навіть від запрошення міністра Фаджа, що могло бути дуже корисним для майбутніх політичних послуг, і йому справді варто було зціпити зуби та прийняти його. Але для Гаррі тридцять перше жовтня завжди буде Днем Коли Темний Лорд Убив Моїх Батьків. Десь мала б бути тиха гідна поминальна служба, але якщо така десь проходила, то його на неї не запросили.

У Гоґвортсі був вихідний для святкування. Навіть слизеринці не наважилися носити чорне поза своїми підземеллями. Були святкові заходи, особлива їжа, учителі дивилися в інший бік, коли хтось бігав коридорами. Зрештою, це була десята річниця.

Гаррі провів день у своїй валізі, щоб не псувати всім свято, харчувався батончиками замість обідів, читав сумну наукову фантастику (не фентезі), і написав значно довшого, ніж зазвичай, листа своїм батькам.

Розділ 30. Робота в групах, ч.1

Дж. К. Ролінґ, якщо якийсь чоловік тебе непокоїтиме, можеш подумати про блакить, дорахувати до двох та шукати червоний черевичок.

* * *

Настала неділя, третє листопада, і невдовзі три могутніх сили свого шкільного року — Гаррі Поттер, Драко Мелфой та Герміона Ґрейнджер — зійдуться в битві за абсолютне домінування.

(Гаррі трохи дратувало, що сам вступ у змагання понизив Хлопчика-Що-Вижив з абсолютного домінування до одного з трьох рівних суперників, але він збирався швидко повернути все на свої місця.)

Полем битви була ділянка незабороненого лісу. Доволі густого, адже професор Квірел вважав, що бачити всі ворожі сили було надто нудно навіть для першої битви.

Усі учні, що не були у військах першого року, розташувалися табором поруч і дивилися на екрани, які встановив був професор Квірел. За винятком трьох ґрифіндорців-четвертокласників, яких через хворобу не випускала зі шкільної лікарні мадам Помфрі. Крім них усі були присутні.

Учні були одягнені не у звичайні шкільні мантії, а в маґлівські камуфльовані уніформи, що їх професор Квірел придбав був десь у достатній кількості та різноманітті, щоб кожен міг знайти собі зручну. Не те щоб учні хвилювалися щодо плям чи подряпин — для цього існували чари. Але як професор Квірел пояснив був здивованим учням чаклунського роду, гарний гідний одяг не був ефективним для переховування в лісі чи ухиляння від заклять серед дерев.

Кожна уніформа була оздоблена на рівні грудей латкою з іменем та знаком війська учня. Невеличкою латкою. Якщо ви бажали, щоб ваші солдати носили, скажімо, кольорові стрічки, щоб вони могли розпізнати одне одного з великої відстані, і ризикувати тим, що ворогові в руки потраплять ці стрічки, то ніхто вам цього не забороняв.

Гаррі намагався був вибороти назву «Армія Драконів».

Драко зчинив істерику та сказав, що це всіх геть заплутає.

Професор Квірел тоді постановив, що Драко має перевагу щодо цієї назви, якщо він її забажає.

Тому тепер Гаррі боровся проти Армії Драконів.

Це напевно недобрий знак.

Як символ, замість надто очевидної голови дракона, що видихає полумʼя, Драко вирішив був облишити просто вогонь. Елегантно, зрозуміло, смертельно: Ось що залишається після нас, коли ми йдемо. Дуже мелфойно.

Гаррі спочатку розглядав був варіанти на кшталт «501-ший тимчасовий батальйон» та «Фатальні посіпаки Гаррі», а потім вирішив, що його військо прославиться простим та гідним іменням «Легіон Хаосу».

Їхнім символом була рука з пальцями, що готові клацнути.

Загальновизнано, що це був поганий знак.

Гаррі щиро намагався переконати Герміону, що хлопці під її командуванням напевно почувалися незручно через те, що вона дівчина з репутацією добрюні, і що їй варто вибрати якусь страшну назву. Це покаже їм, яка вона сильна, і змусить їх пишатися тим, що вони частина її війська. Щось на кшталт «Криваві Командос».

Герміона назвала своє військо «Полк «Сонечко»».

Їхнім символом було усміхнене обличчя.

А за десять хвилин розпочнеться війна.

Гаррі стояв посеред яскравої галявини, що була призначеною їм за початкову позицію, — відкритий простір зі старими гнилими пнями. Навіщо розчищали цей простір, було невідомо, землю вкривало пригнане вітром листя та сухі сірі рештки трави, що не витримала іспиту сонячної спеки. Сонце сяяло з неба.

Навколо нього розташувалися двадцять три солдати, що їх професор Квірел призначив йому. Записалися майже всі ґрифіндорці, більше половини слизеринців, менш ніж половина гафелпафців і лише жменька рейвенкловців. У війську Гаррі дванадцять ґрифіндорців, шість слизеринців, чотири гафелпафці та один рейвенкловець крім нього…​ хоча з уніформ цього зовсім не було видно. Нічого червоного, зеленого, жовтого чи синього. Лише візерунки маґлівського камуфляжу й латка на грудях з рукою, що готова клацнути пальцями.

Гаррі огледів своїх двадцятьох трьох солдатів, що всі носили однакові уніформи без жодних позначок, крім цієї латки.

Гаррі посміхнувся, адже розумів, до чого ця частина генерального плану професора Квірела. І Гаррі скористається цим як зможе заради власних цілей.

Був такий легендарний епізод соціальної психології — дослід Музафера Шерифа у парку Робберс Кейв. Його влаштували через спантеличення від Другої Світової Війни з наміром дослідити причини конфліктів між групами та можливі методи їх уникнути. Науковці влаштували літній табір для двадцяти двох хлопців з двадцяти двох різних шкіл, вибираючи лише учнів з родин середнього класу. Перша фаза досліду планувалася для зʼясування, що потрібно для того, щоб розпочався конфлікт між групами. Двадцяти двох хлопців розділили на дві групи по одинадцять…​

…​і цього було цілком достатньо.

Ворожнеча розпочалася, щойно дві групи зʼясували існування одна одної в парку, образливі слова залунали першої ж зустрічі. Вони назвали себе «орли» та «гримучники» (їм не було потреби в назвах, доки вони гадали, що єдині в парку) і розвивали дедалі сильніші групові стереотипи: гримучники вважали себе крутими хлопцями й сильно лаялися, а орли вирішили вважати себе правильними й культурними.

Інша частина експерименту досліджувала розвʼязання міжгрупових конфліктів. Спільне розглядання феєрверків узагалі не подіяло. Хлопці з різних груп лише кричали один на одного та трималися на відстані. А спрацювало попередження, що в парку можуть бути вандали, а також те, що їм довелося працювати разом, щоб відновити систему водопостачання. Спільне завдання, спільний ворог.

Гаррі був майже впевнений, що професор Квірел чудово розумів цей принцип, і тому вирішив створити три війська в кожному році.

Три війська.

Не чотири.

І безперечно не розподілені за належністю до гуртожитку…​ крім того, що жодного слизеринця не призначили до війська Драко, за винятком містера Креба та містера Ґойла.

Ось такі речі й заспокоювали Гаррі щодо професора Квірела: незважаючи на його показну темну ауру та вдаваний нейтралітет у конфлікті між добром і злом, він таємно підтримував добро. Хоча Гаррі ніколи не наважиться сказати це вголос.

І Гаррі вирішив скористатися планом професора Квірела на повну та змусити групу вважати себе такою, як він хоче.

Гримучники, щойно вони зустріли орлів, почали вважати себе крутими, і поводилися відповідно.

Орли почали вважати себе хорошими й правильними.

І ось на яскравій лісовій галявині серед старих гнилих пнів, під сонячним сяйвом були безладно розкидані генерал Поттер і його двадцять три солдати. Вони анітрохи не нагадували стрій: дехто стояв, дехто сидів, а хтось стояв на одній нозі, аби бути іншим.

Зрештою, це був Легіон Хаосу.

І якщо не було причини, щоб стояти охайними невеличкими шеренгами, презирливо сказав був Гаррі, то охайних невеличких шеренг і не буде.

Гаррі розділив військо на шість загонів по чотири солдати в кожному. Кожним загоном керував радник. Усім бійцям було суворо наказано не підкорятися будь-яким наказам, якщо це здається гарною думкою, включно з цим…​ Хіба що Гаррі чи радник загону почне наказ з «Мерлін каже», тоді наказу треба підкоритися.

Основною тактикою Легіону Хаосу було розділитися й набігати з кількох напрямків, випадково змінюючи вектори, і стріляти дозволеним закляттям сну якомога частіше — одразу як достатньо магічної сили. А якщо є можливість відволікти чи спантеличити ворога, не нехтувати нею.

Швидкі. Винахідливі. Непередбачувані. Негомогенні. Не просто підкоряйтеся наказам, думайте, чи прямо зараз має сенс те, що ви робите.

Гаррі не був таким впевненим у тому, що це оптимальна військова стратегія, як вдавав…​ проте йому дали унікальну можливість змінити те, ким себе вважають деякі учні, і він збирався скористатися нею саме так.

Пʼять хвилин до війни згідно з годинником Гаррі.

Генерал Поттер підійшов (не маршируючи) до місця, де напружено чекали його повітряні сили, стиснувши мітли в руках.

 — Усім доповісти про готовність, — сказав Гаррі Поттер. Вони репетирували були це протягом свого єдиного тренування в суботу.

 — Червоний лідер готовий, — сказав Шеймус Фініґан. Він гадки не мав, що це означало.

 — Червоний пʼятий готовий, — сказав Дін Томас. Він усе життя чекав на те, щоб це сказати.

 — Зелений лідер готовий, — твердо сказав Теодор Нот.

 — Зелений сорок один готовий, — сказала Трейсі Девіс.

 — Мені треба, щоб ви опинилися в повітрі тієї ж миті, як почуєте сигнал, — сказав генерал Поттер. — Не вступати в бій, повторюю, не вступати в бій. — (Звісно, не можна було направляти закляття сну в бік мітел; треба було використовувати закляття, що тимчасово підсвічувало червоним те, у що влучило. Якщо хтось влучав у мітлу чи вершника, то вони вибували з війни.) — Червоний лідере і червоний пʼять, мерщій летіть до війська Мелфоя, залишайтеся щонайвище, але так, щоб ви могли їх бачити, і повертайтеся, щойно пересвідчитеся, які в них плани. Зелений лідере, роби те ж саме для війська Ґрейнджер. Зелений сорок один, ширяй над нами та чатуй на мітли чи солдатів. Тобі й лише тобі дозволено відкривати вогонь. І памʼятайте, я не сказав «Мерлін каже» жодного разу, але нам справді потрібна ця інформація. Слава Хаосу!

 — Слава Хаосу! — відгукнулися четверо з різним ступенем захоплення.

Гаррі очікував, що Герміона розпочне негайний напад на Драко, і тоді він розташує свої сили так, щоб почати підтримувати її, але лише після того, як вона зазнає серйозних втрат і нанесе якусь шкоду. Він спробує вдати, ніби це героїчний порятунок, якщо таке взагалі буде можливо. Зрештою, не треба, щоб Сонечко вважало Хаос своїм ворогом.

Але якщо вона зробить щось інше…​ ну, саме тому Легіон Хаосу чекає на звіт зеленого лідера.

Драко діятиме у власних інтересах. Він, зрозуміло, підготує своє військо для захисту від Герміони. Може, він зрозуміє, що Гаррі збрехав про те, що зачекає, доки їхня битва завершиться. А може й ні. Гаррі все одно відправив дві мітли до Армії Драконів на випадок, якщо вони робитимуть щось, а також просто на випадок, якщо Драко, чи містер Ґойл, чи містер Креб достатньо вправні, щоб підстрелити мітлу в повітрі.

Але непередбачуваною була генерал Ґрейнджер, і Гаррі зробить свій хід лише коли знатиме, який хід зробить вона.

* * *

У серці лісу, де візерунки тіней танцювали на землі у відповідь на хитання густих крон нагорі, там, де дерев було трохи менше, стояв генерал Мелфой та оглядав своє військо зі спокоєм та задоволенням. Шість підрозділів з трьома солдатами в кожному, повітряний підрозділ з чотирьох (туди було призначено Ґреґорі), а також підрозділ командування: він сам та Вінсент. Драко муштрував своє військо лише недовго в суботу, але він був упевнений, що йому вдалося пояснити основи: залишайся зі своїми соратниками, прикривай їхню спину і довір їм прикривати свою. Переміщуйтеся, ніби єдиний організм. Підкоряйтеся наказам та не виказуйте страху. Цільтеся, стріляйте, пересувайтеся, знову цільтеся, знову стріляйте.

Шість підрозділів сформували захисний периметр навколо Драко, старанно вдивляючись назовні в ліс. Вони стояли спина до спини, палички стиснуті в низькій позиції, доки їм немає потреби атакувати.

Вони вже були на диво схожі на підрозділи аврорів, чиє тренування якось бачив Драко під час батькових перевірок.

Хаос і Сонечко навіть не збагнуть, що їх перемогло.

 — Увага, — сказав генерал Мелфой.

Шість підрозділів розгорнулися та розвернулися до Драко. Наїзники тримали мітли в руках, вони теж поглянули на Драко.

Він вирішив зачекати з обовʼязковим віддаванням честі до першої перемоги — тоді ґрифіндорцям і гафелпафцям легше буде віддавати честь Мелфою.

Але його солдати вже стояли достатньо струнко, особливо ґрифіндорці, і Драко вже сумнівався, чи потрібна була ця затримка. Ґреґорі тихо прислухався був до розмов і відзвітував, що Драко вважають прийнятним командиром через той випадок, коли він сам запропонував пройти разом з Гаррі Поттером тренування з програвання на занятті із захисту. Принаймні так вважали ті, хто потрапив до його війська. «Не всі слизеринці однакові; є слизеринці, але є й слизеринці», — цитували ґрифіндорці з війська Драко своїм однокласникам.

Драко був відверто приголомшений тим, як неймовірно нескладно все вийшло. Спершу Драко протестував був, що йому не призначили слизеринців, але професор Квірел сказав йому, що якщо він бажав стати першим Мелфоєм, що отримає повний контроль над політикою країни, то йому потрібно навчитися керувати й іншими трьома чвертями населення. Ось такі речі й заспокоювали Драко щодо професора Квірела: той явно значно більше підтримував хороших хлопців, ніж показував.

Сама битва буде непростою, особливо якщо Ґрейнджер спочатку атакує Драконів. Драко ніяк не міг вирішити, чи не кинути всі сили проти Ґрейнджер негайно в попереджальному ударі, але хвилювався, чи (1) Гаррі раптом не обманює його цілковито щодо ймовірних дій Ґрейнджер, а також (2) Гаррі не обманює його щодо того, що зачекає, доки не завершиться атака Ґрейнджер, і лише потім приєднається до битви.

З іншого боку, Армія Драконів мала таємну зброю, насправді три, чого може виявитися достатньо, навіть якщо обидва війська атакують їх разом…​

Вже майже настав час битви, відповідно, настав час для промови перед битвою, що її Драко склав та запамʼятав.

 — Битва ось-ось розпочнеться, — сказав Драко. Його голос був спокійним та точним. — Памʼятайте все, що вам показали я, містер Креб та містер Ґойл. Будь-яке військо перемагає через свою дисциплінованість та смертоносність. Генерал Поттер і Легіон Хаосу не матимуть дисципліни. Ґрейнджер та Полк «Сонечко» не матиме смертоносності. Ми дисципліновані, ми смертоносні, ми Дракони. Битва ось-ось розпочнеться, і ми її виграємо.

* * *

(Промова експромтом генерала Поттера перед Легіоном Хаосу прямо перед їхньою першою битвою, 14:56 третього листопада 1991)

Солдати, я не брехатиму вам, сьогодні наші справи кепські. Армія Драконів ще не програла жодної битви. А Герміона Ґрейнджер…​ має бездоганну памʼять. Далебі, більшість з вас напевно помре. А ті, хто виживуть, заздритимуть померлим. Але ми маємо перемогти. Ми маємо перемогти, щоб колись наші діти могли знову насолоджуватися смаком шоколаду. На кону все. Буквально все. Якщо ми програємо, увесь всесвіт просто згасне, мов жарівка. І тепер я розумію, що більшість з вас не знає, що таке жарівка. Ну, повірте, це погано. Але якщо ми мусимо полягти, то ми поляжемо в битві, як герої, щоб коли темрява зімкнеться, ми могли подумки сказати: «принаймні, ми повеселилися». Чи боїтеся ви смерті? Я знаю, що я боюся. Я відчуваю дрижаки від страху, ніби хтось завантажує мені під футболку морозиво. Але я знаю…​ що історія спостерігає за нами. Вона дивилася за нами доки ми перевдягалися в уніформи. Ймовірно, вона зробила фотографії. А історію, мої солдати, пишуть переможці. Якщо ми переможемо, то зможемо написати власну історію. Історію, в якій Гоґвортс заснували четверо ренегатів ельфів-домовиків. Ми зможемо змусити всіх вивчати саме цю історію, навіть якщо це неправда, і якщо вони не дадуть правильну відповідь на наших екзаменах…​ то не складуть їх. Чи не варто за таке померти? Ні, не відповідайте. Деякі речі краще залишити невідомими. Ніхто з нас не знає, чому ми тут. Ніхто з нас не знає, чому ми боремося. Ми прокинулися в цих уніформах у цьому таємничому лісі, знаючи лише, що немає жодного шансу знову отримати свої імена й спогади, крім як через перемогу. Учні в інших військах…​ вони такі самі, як ми. Вони не хочуть помирати. Вони борються, щоб захистити одне одного — єдиних друзів, що в них залишилися. Вони борються, бо знають, що в них є родини, що сумуватимуть за ними, навіть якщо вони наразі цього не памʼятають. Можливо вони навіть борються заради порятунку світу. Але в нас причина для боротьби краща за їхню. Ми боремося, адже нам це подобається. Ми боремося, щоб вразити надприродні страховища поза часом і простором. Ми боремося, адже ми Хаос. Невдовзі розпочнеться фінальна битва, то дозвольте мені сказати вам зараз, бо не виключено, що в мене потім не буде такої можливості, що для мене честь бути вашим командиром, хай як недовго. Дякую вам, дякую вам усім. І памʼятайте, наша мета — не просто перебити ворогів. Наша мета — змусити їх боятися.

* * *

Гудіння величезного гонга розкотилося над лісом.

І Полк «Сонечко» розпочав свій марш.

* * *

Напруга зростала й зростала, доки Гаррі й ще девʼятнадцять солдатів чекали разом на звіт повітряних воїнів. Це не має забрати багато часу — мітли були швидкими, а відстані в лісі невеликими…​

Наближалися дві мітли, швидко, з напрямку табору Драко, і всі солдати затамували подих. Наїзники не виконували маневрів, що були сьогоднішнім кодом для дружніх мітел.

 — Розсіятися та вогонь! — прогримів генерал Поттер.

І не забарився втілити свої слова. Він щодуху помчав до прикриття лісу, і щойно опинився серед дерев крутнувся на місці, здійняв паличку, спробував знайти мітлу в небі…​

 — Чисто! — вигукнув хтось. — Вони повертаються!

Гаррі подумки знизав плечима. Неможливо було завадити Драко отримати цю інформацію, та й дізнався він лише, що військо Гаррі нікуди не рухалося.

Тоді хаоси́ти повільно вийшли з лісу…​

 — Наближається мітла з напрямку Ґрейнджер! — заволав хтось інший. — Гадаю, це зелений лідер, бо він пірнув та зробив оберт!

Невдовзі Теодор Нот різко спустився з неба й вийшов зі штопору над солдатами.

 — Ґрейнджер розділила свої сили навпіл! — заволав Нот, зависнувши на мітлі. Його уніформа просякла потом, і останні сили пішли на цей крик. — Вона атакує обидва війська! По дві мітли кружляють над кожним підрозділом, вони переслідували мене пів шляху сюди!

Розділила своє військо, якого біса…​

Коли велика сила концентрує вогонь на меншій силі, то менша сила вичерпується швидко, і не встигає завдати шкоди у відповідь. Якщо двадцять солдатів стикаються з десятком солдатів, то двадцять заклять сну буде направлено на десяток солдатів, і лише десять заклять сну полетить в інший бік, отже хіба що кожне з цих перших заклять влучить у ціль, менша сила втратить більше людей, ніж знешкодить. Існував відповідний військовий термін «знищені нароздріб» для випадків, коли ви так розділяли свої сили. Про що Герміона взагалі думала…​

І тоді Гаррі збагнув.

Вона грала чесно.

Ох, яким же довгим буде цей рік захисту.

 — Гаразд, — гучно сказав Гаррі, щоб усе військо почуло. — Дочекаймося звіту червоного крила, і накриємо хмарою трохи Сонечка.

* * *

Драко вислухав звіти льотчиків з непорушним лицем, приховавши весь подив усередині. Про що Ґрейнджер взагалі думала?

І тоді Драко збагнув.

Це блеф.

Одна з двох сил Сонечка змінить напрямок, і вони разом атакують…​ кого?

* * *

Невіл Лонґботом маршував лісом до сил Сонечка, що наближалися, і подеколи оглядав небо на присутність мітел. Поряд з ним крокували товариші його загону: Мелвін Кут, Лаванда Браун з Ґрифіндору і Ален Флінт зі Слизерину. Ален Флінт був радником їхнього загону, хоча Гаррі казав був Невілові, що посада його, якщо він забажає.

Гаррі казав був Невілові чимало речей особисто, починаючи зі «Знаєш, Невіле, якщо ти хочеш стати саме таким приголомшливим, як уявний Невіл, що живе у тебе в голові, але не може нічого зробити через твій страх, то тобі справді варто записатися до військ професора Квірела».

Тепер Невіл був упевнений, що Хлопчик-Що-Вижив міг читати думки. Він більше ніяк не міг дізнатися. Невіл ніколи нікому про це не розповідав, і не виказував цього. І жодна інша людина не була такою, принаймні Невіл такого не помічав.

І запевнення Гаррі справдилися: це зовсім відрізнялося від спарингів у кабінеті захисту. Невіл сподівався був, що спаринги виправлять у ньому все, що з ним не так, але, ну, не вийшло. Хоч він і міг застосувати декілька заклять на інших учнях у класі в присутності професора Квірела, що пильнував, щоб усе було гаразд, хоч він і міг ухилятися та стріляти у відповідь, коли це було дозволено, коли всі очікували цього, і нагородили б його презирливими поглядами, якби він цього не зробив, усе це не допомагало навчитися стояти за себе.

Але бути частиною війська…​

Щось дивне відбувалося всередині Невіла, доки він маршував лісом поряд з товаришами, в уніформі з символом пальців, готових клацнути.

Йому можна було й просто йти, якби він захотів, але йому було до вподоби маршувати.

Поряд з ним Мелвіну, Лаванді та Алену, видається, теж було до вподоби маршувати.

І Невіл тихо почав співати Пісню Хаосу.

Мелодію будь-який маґл впізнав би як імперський марш Джона Вільямса, також відомий як «Тема Дарта Вейдера». А слова, що їх додав Гаррі, було легко запамʼятати:

До ля ля
До ля ля до ля ля
До ля ля
До ля ля до ля ля
ДО ля ДО
До до ля-ля-ля до до
До ля-ля-ля до до
До ля ля, до ля ля.

На другому рядку інші приєдналися, і невдовзі цей наспів почувся з інших частин лісу поряд.

І Невіл маршував поряд зі своїми соратниками з Легіону Хаосу,
дивні відчуття вирували в його серці,
уява ставала дійсністю,
доки з його губ злітала страхітлива пісня долі.

* * *

Гаррі не міг відвести погляду від розкиданих по лісу тіл. Його аж трохи нудило, він мав нагадати собі, що вони лише сплять. Серед полеглих були дівчата, і чомусь від цього було значно гірше. За жодних обставин не можна про це згадувати в присутності Герміони, інакше аврори знайдуть його рештки в малесенькому чайничку.

Половина війська Сонечко не змогла дати гідний бій усьому Хаосу. Девʼятеро наземних солдатів вибігли були в їхньому напрямку з беззмістовними криками. Їхні обличчя та груди були захищені колами простих щитів. Але не можна тримати щит та стріляти одночасно, і солдати Гаррі просто цілилися в ноги. Усі, крім однієї сонечка, полягли, щойно крики «Сомніум!» заполонили простір. Остання з солдат скасувала свої щити, і їй навіть вдалося забрати одного з солдатів Гаррі перед тим, як на неї налетіла хвиля заклять (множинні влучення «Прокльону сну» були безпечними). З двома сонячними мітлами впоратися було значно складніше, заради цього довелося втратити аж трьох хаоситів, доки масивний вогонь із землі не залишив червоне сяяння на мітлах.

Герміони не було серед полеглих. Відповідно, її переміг Драко, через що Гаррі відчував злість на якомусь незбагненному рівні. Він не знав, почуття було викликано бажанням захистити Герміону, чи відчуттям зради через те, що це був не він, чи, можливо, і тим, і тим.

 — Гаразд, — сказав Гаррі, підвищивши голос. — Важливо не забувати, що це був не справжній бій. Це генерал Ґрейнджер зробила помилку у своїй першій битві. Сьогодні справжній бій в нас буде з Армією Драконів, і він буде анітрохи не схожим на те, що щойно відбулося. Буде значно веселіше. Рушаймо.

* * *

Мітла впала з неба й наближалася страшенно швидко, потім розвернулася на кінчику та загальмувала так сильно, що майже можна було почути крик обуреного повітря, і застигла прямо поряд із Драко.

Це було не небезпечне позерство. Ґреґорі Ґойл просто був таким вправним і не марнував часу.

 — Поттер наближається, — сказав Ґреґорі без жодного натяку на свою звичайну підробну манірну вимову, — у них досі всі чотири мітли, мені їх зняти?

 — Ні, — різко сказав Драко. — Боротьба над їхнім військом дає їм надто велику перевагу, вони стрілятимуть по тобі з землі, і навіть ти можеш не ухилитися від такої кількості заклять. Зачекай, доки розпочнеться бій.

Драко втратив чотирьох драконів за дванадцятьох сонечок. Виявляється, генерал Ґрейнджер дійсно була такою неймовірно дурною, хоча її не було серед нападників, тому в Драко не було можливості поглузувати з неї та запитати, про що, заради Мерліна, вона думала.

Справжня битва, як вони всі й гадали, буде з Гаррі Поттером.

 — Готуйся! — заревів Драко своїм солдатам. — Не відходьте від напарників, дійте як єдине ціле, стріляйте, щойно ворог наблизиться достатньо.

Дисципліна проти Хаосу.

Зрозуміло, що переможе.

* * *

Кількість адреналіну збільшувалася й збільшувалася в крові Невіла, доки йому не стало важко дихати.

 — Наближаємося, — сказав генерал Поттер ледь чутним для дальніх солдат голосом. — Час розосереджуватися.

Товариші Невіла віддалилися від нього. Вони підтримуватимуть один одного, проте якщо ходити поряд, то ворогові набагато легше влучити: навіть якщо він хотів поцілити в твого товариша й промахнувся, закляття можеш отримати ти. Набагато складніше у когось влучити, якщо війська розпорошені й рухаються якомога швидше.

Найперше, що зробив був генерал Поттер на їхньому тренуванні, — це сказав їм спробувати стріляти один в одного, коли обидва біжать один до одного, коли вони щоразу старанно прицілюються, і коли один рухається, а інший стоїть на місці. Зворотні чари для прокльону сну були простими, хоча їх не можна було використовувати під час справжніх битв. Генерал Поттер охайно записав був усе, що сталося, щось обміркував та обчислив, і оголосив, що розумніше не сповільнюватися й ретельно прицілюватися, а рухатися швидко, щоб у них не влучали.

Невіла досі трохи непокоїло, що він вже не маршує в ногу з товаришами, але моторошні бойові крики, які вони були вивчили, вже гриміли в його голові, а це дуже допомагало.

Цього разу, тихо присягнув собі Невіл, його голос жодним чином зовсім не перейде на писк.

 — Підняти щити, — сказав генерал Поттер, — потужність на передні відбивачі.

 — Контеґо, — пронеслося військом, і перед головами та грудьми зʼявилися кола екранів.

Невіл відчув різкий присмак у роті. Генерал Поттер не наказав би створювати щити, якби вони не були майже в полі досяжності. Невіл міг бачити силуети драконів в уніформі, що рухалися серед густої стіни дерев, і дракони от-от побачать їх…​

«Атакуй!» — почувся звіддалі крик Драко Мелфоя, і Генерал Поттер заревів: «Уперед…​»

Адреналіну в крові Невіла дали волю, і ноги понесли його, ніколи в житті він ще не бігав з такою швидкістю. Він летів прямо на ворога, і йому не треба було озиратися, щоб знати, що товариші роблять так само.

 — Кров для бога крові! — кричав Невіл. — Черепи для трону черепів! Ійа! Шуб-Ніґґурат! Ворожі ворота збоку!

Закляття сну марно вдарилося об його щит. Якщо й були інші спроби, то вони не влучили.

Невіл встиг побачити переляк на лиці Вейна Гопкінса, той стояв поряд з двома ґрифіндорцями, що їх Невіл не впізнав, а тоді…​

…​Невіл скасував простий щит і вистрілив у Вейна…​

…​промахнувся…​

…​його швидкісні ноги пронесли його прямо крізь вороже угрупування до інших трьох драконів, їхні палички націлилися на нього, їхні роти розкрилися…​

…​Невіл бездумно пірнув на землю лісу саме в ту мить, коли пролунали три голоси «Сомніум!»

Було боляче: тверде каміння й тверді гілки впивалися в Невіла, доки той котився. Було не так погано, як падати з мітли, але удар об землю все одно був сильний, і тоді Невіл з раптовою проникливістю вирішив не рухатися й заплющив очі.

 — Припиніть! — почувся голос. — Не стріляйте в нас, ми дракони!

Невіл з насолодою зрозумів, що йому вдалося стати між двома групами драконів, саме коли одна з груп вистрелила в нього. Гаррі розповідав був про це, як про тактику змусити ворога боятися стріляти, але, видається, це спрацювало навіть краще.

Крім того, дракони ще й вважали, що влучили в нього, адже вони бачили, що Невіл впав саме тоді, коли вони вистрелили.

Невіл подумки долічив до двадцяти і ледь-ледь розплющив очі.

Три дракони були зовсім поряд, вони вертіли головами, а навкруги крики «Сомніум!» та «Черепи для трону черепів!» заполонили повітря. Усі три наразі мали прості щити.

Паличка Невіла досі була в його руці, і нескладно було направити її на черевик одного з хлопців та прошепотіти «Сомніум».

Невіл швидко заплющив очі та розслабив руку, коли почув, що той хлопець впав на землю.

 — Звідки воно взялося? — закричав Джастін Фінч-Флечлі, і Невіл почув шарудіння листям — два дракони оберталися в спробі знайти ворога.

 — Змінити формацію! — почувся рев Мелфоя. — Усі до мене, не дозвольте їм вас розосередити!

Невіл навіть почув, що два дракони взяли й перестрибнули через його розпластане тіло, виконуючи наказ.

Невіл розплющив очі, не без болю підвівся на ноги, націлив паличку й вимовив нові чари, що їм навчив був усіх генерал Поттер. Вони ще не вміли використовувати справжніх ілюзійних заклять, щоб заплутувати ворогів, але навіть у своєму віці вони могли…​

 — Черевомовліо, — прошепотів Невіл, направивши паличку вбік від Джастіна та іншого хлопця, і заволав: — Заради Ктулху і слави!

Джастін з другим хлопцем різко зупинилися й повернули свої щити в тому напрямку, куди Невіл посунув свій бойовий крик, а тоді декілька криків «Сомніум» наповнили повітря, і другий хлопець впав ще до того, як Невіл прицілився.

 — Останній мій! — заволав Невіл, і почав бігти прямо на Джастіна, що погано до нього ставився, доки старші гафелпафці не виправили його. Навколо Невіла були його товариші, а це означало…​

 — Спеціальна атака, стрибок Хаосу! — завив Невіл не зупиняючи бігу.

Він відчув, як його тіло легшає, потім полегшало ще вдвічі: його товариші направили на нього палички й тихо застосували чари «Політ». Тоді Невіл підвів лівицю й клацнув пальцями, а тоді чимдуж відштовхнувся ногами й злетів у повітря. Щире потрясіння застигло на обличчі Джастіна, доки Невіл перелетів над щитом хлопця, направив паличку вниз на нього й крикнув «Сомніум!»

Бо йому так захотілося, ось чому.

Невіл направив ноги не зовсім правильно, і тому трохи проорав землю, коли приземлявся, але двом з трьох легіонерів Хаосу вдалося втримати палички направленими на нього весь час, тому він не сильно забився.

І Невіл підвівся на ноги. Він знав, що варто рухатися, повсюди хтось кричав «Сомніум!»…​

 — Я Невіл, останній нащадок Лонґботомів! — закричав Невіл небесам, він тримав паличку вертикально, ніби викликав на бій саме синє палаюче небо. Він знав, що віднині все буде інакше. — Невіл Хаосу! Підходьте, якщо не бо…​

(Пізніше, коли Невіл прокинувся, йому сказали, що Драконова Армія використала його крик як підказку для контратаки.)

* * *

Дівчина поряд з Гаррі важко опустилася на землю. Вона прийняла на себе постріл, що призначався йому, і здалеку чувся зловтішний сміх містера Ґойла, чия мітла промайнула над ними, роздираючи повітря так, що воно мало б розпадатися на шматки за його спиною.

 — Лумінос! — крикнув один з хлопців поряд з Гаррі, той, що не зміг достатньо швидко відновити магічну силу, щоб зробити це раніше, і містер Ґойл ухилився, навіть не сповільнившись.

Наразі з Хаосу залишилося лише шість солдатів, а з Драконової Армії — двоє. Єдиною проблемою було те, що один з них був непереможним, а інший використав усі сили трьох солдатів лише для того, щоб замкнутися у своєму щиті.

Через містера Ґойла вони втратили більше солдатів, ніж через решту драконів разом узятих. Він ухилявся й крутився в повітрі так швидко, що ніхто не міг у нього влучити, а він міг стріляти в людей, доки робив це.

Гаррі вигадав безліч різноманітних способів зупинити містера Ґойла, проте жоден з них не був безпечним, навіть використати чари польоту, щоб сповільнити його (це був безперервний промінь, яким прицілюватися було значно легше), було небезпечно, адже він може впасти з мітли; кидатися чимось, щоб перешкодити йому, було небезпечно, і було дедалі важче не забувати про це, коли температура крові Гаррі зменшувалася.

Це гра. Ти не намагаєшся йоговбити. Не жертвуй усіма своїми майбутніми планами заради гри…​

Гаррі бачив схему, він бачив, як містер Ґойл крутиться, він міг бачити, як їм усім треба було вистрелити, щоб створити візерунок пострілів, від яких містер Ґойл не зможе ухилитися, але він не міг пояснити своїм солдатам достатньо швидко, що треба робити, як скоординувати свої постріли достатньо добре, і тепер у них ще й не вистачало людей, щоб це зробити…​

Я відмовляюся програвати — не так, не ціле військо одному солдатові!

Мітла містера Ґойла змінила напрямок швидше, ніж мало б бути можливим для будь-чого, і почала повертати до Гаррі та решти його сил, Гаррі відчував, що хлопець поряд з ним напружився, готовий кинути себе на захист свого генерала.

ДО ДІДЬКА.

Гаррі підвів паличку, зосередившись на містері Ґойлі. Він чітко уявив потрібний візерунок, Гаррі розтулив губи й закричав…​

 — Лумінослумінослумінослумінослумінослумінослумінослумінослумінослумінослумінослумінос…​

* * *

Коли Гаррі знову розплющив очі, то виявив, що він зручно лежить, його руки складені на грудях й тримали паличку, ніби він полеглий герой.

Гаррі повільно підвівся. У нього боліла магія — дивне відчуття, не повністю неприємне, дуже схоже на відчуття летаргії та кріпатури після фізичних вправ.

«Генерал прокинувся!» — почув він крик. Гаррі кліпнув очима та сфокусувався в цьому напрямку.

Четверо з його солдатів тримали палички направленими на мерехтливу призматичну півкулю, і Гаррі збагнув, що битву ще не завершено. Правильно…​ у нього не влучили прокльоном сну, він лише вичерпав свої сили, тому коли він прокинувся, він досі бере участь у грі.

Гаррі був майже впевнений, що хтось обовʼязково прочитає йому лекцію про те, що не можна вичерпувати свою магію аж до непритомності заради дитячої гри. Але він не завдав шкоди містерові Ґойлу, коли втратив самовладання, а саме це було важливо.

Тоді розум Гаррі збагнув інший наслідок своїх дій, і Гаррі поглянув на сталевий перстень на мізинці лівиці, та ледь не вилаявся вголос, коли побачив, що крихітний діамант відсутній, а на землі поряд з місцем його падіння лежить зефір.

Він підтримував був цю трансфігурацію сімнадцять діб, а тепер йому доведеться починати спочатку.

Але все могло бути гірше. Він міг зробити це чотирнадцятьма днями пізніше, після того, як професорка Макґонеґел схвалила б трансфігурацію каменя його батька. Це дуже корисний урок, що його він засвоїв за невелику ціну.

Примітка собі: завжди знімати перстень із пальця перед тим, як повністю вичерпувати магію.

Гаррі відштовхнувся від землі, що одразу призвело до болю в усьому тілі. Використання магії не навантажувало мʼязи, а от ухиляння серед дерев — ще й як.

Він дошкандибав до мінливої півкулі, що містила Драко Мелфоя. Той вертикально тримав паличку, щоб підтримувати щит, і холодно всміхався.

 — Де пʼятий солдат? — запитав Гаррі.

 — Ем…​ — сказав хлопець, котрого наразі Гаррі не міг пригадати. — Я вистрелив прокльоном сну в щит, і він зрикошетив та влучив у Лаванду. Тобто кут був неправильним, але так сталося…​

Драко самовдоволено посміхався за щитом.

 — Дай-но здогадаюся, — сказав Гаррі, подивившись Драко прямо в очі, — оті охайненькі маленькі трійки солдатів — це формації, які використовують професійні чаклунські військові? Що складаються з тренованих солдатів, які легко можуть влучати в рухливі цілі, якщо їм самим не треба рухатися, і які вміють комбінувати свої захисні вміння, доки вони поряд? На відміну від твоїх солдатів?

Посмішка зникла з лиця Драко, яке тепер було суворим та похмурим.

 — Знаєш, — безтурботно сказав Гаррі, знаючи, що ніхто, крім Драко, не зрозуміє справжнього змісту його слів, — це чудово демонструє, що варто завжди ставити під сумнів моделі поведінки, які ти наслідуєш, і цікавитися, чому зроблено саме так, і чи має це сенс у тому контексті, в якому ти збираєшся це повторювати. Завжди застосовуй цю пораду в справжньому житті, до речі. І дякую за повільні, скупчені цілі.

Бо Драко вже слухав був про це лекцію, і, підозрював Гаррі, відкинув її через підозру, що Гаррі намагався ще більше послабити вірність Драко традиціям чистої крові. Що, звісно, Гаррі й робив. Але цей приклад був бездоганним приводом стверджувати наступної суботи, що піддавати сумніву думку авторитету — лише корисний для справжнього життя прийом. Про проведені ним досліди — спочатку з окремими людьми, а потім з групами — для перевірки власних припущень про важливість швидкості, що виявилися правильним, Гаррі також згадає, щоб втовкмачити Драко в голову, що завжди треба шукати можливості застосувати методи до щоденного життя.

 — Ти ще не виграв, генерале Поттер! — огризнувся Драко. — Мабуть у нас вийде час, і професор Квірел оголосить нічию.

Слушне й тривожне зауваження. Війна закінчувалася лише коли професор Квірел, на свій розсуд, вирішував, що одне з військ перемогло за стандартами справжнього життя. Не було жодних формальних умов перемоги, професор Квірел пояснив був, що інакше Гаррі вигадає, як зловживати правилами гри. Гаррі не міг не визнати, що це мало сенс.

І Гаррі не міг жалітися на професора Квірела за те, що той не оголошував завершення бою, адже не було виключено, що останньому солдатові Драконової Армії вдасться перемогти усіх пʼятьох уцілілих з Легіону Хаосу.

 — Гаразд, — сказав Гаррі. — Чи знає хтось щось про закляття щита генерала Мелфоя?

Виявилося, що щит Драко був різновидом стандартного «Протеґо», що мав декілька недоліків, найважливішим з яких було те, що щит не міг рухатися разом з чаклуном.

Плюсом — чи, з поточної точки зору Гаррі, мінусом, — було те, що цю версію легше вивчити, легше створити й легше підтримувати довгий час.

Їм доведеться закидати щит шквалом нападальних заклять, щоб знищити його.

А Драко, видається, міг якоюсь мірою контролювати кут віддзеркалення, під яким відбивалися закляття.

Гаррі спало на думку, що за допомогою «Вінґардіум Левіоза» можна закидати щит згори важким камінням, доки Драко не зможе більше підтримувати щит проти тиску…​ але тоді каміння впаде й завалить Драко, а вбивати ворожого генерала насправжки не входило в його сьогоднішні плани.

 — Отже, — сказав Гаррі. — Чи існують спеціалізовані закляття для пробивання щитів?

Існували.

Гаррі запитав, чи знав їх хтось з його солдатів.

Ніхто не знав.

Драко знову глузливо посміхався за своїм щитом.

Гаррі запитав, чи існували якісь нападальні закляття, що не відбиваються.

Видавалося, що блискавки зазвичай поглиналися щитами, а не відбивалися від них.

…​Ніхто не знав жодного закляття, що викликало бодай щось схоже на блискавку.

Драко захихикав.

Гаррі зітхнув.

Він дуже урочисто поклав паличку на землю.

І тоді Гаррі проголосив, дещо втомлено, що він просто візьме й прибере щит самостійно, за допомогою методу, який залишиться таємницею. А всі решта мають стріляти в Драко, щойно щит зникне.

Легіонери Хаосу здавалися стривоженими.

Драко був спокійним, тобто добре себе контролював.

З капшучка Гаррі зʼявився тонкий складений коцик.

Гаррі сів поряд з мерехтливим щитом, накрив себе коциком, щоб ніхто не міг бачити, що він робить, — крім Драко, звісно.

Гаррі дістав з капшучка автомобільний акумулятор та сполучні дроти.

…​він же не міг покинути маґлівський світ і розпочати нову еру магічних досліджень, не прихопивши з собою щось для генерації електроенергії.

Невдовзі легіонери Хаосу почули клацання пальців, після чого з-під коцику чулося потріскування. Щит почав сяяти яскравіше.

 — Не відволікайтеся, будь ласка, не відводьте очей від генерала Мелфоя, — сказав Гаррі.

Драко вже не міг приховати напруження, а також люті, роздратування та почуття безвиході.

Гаррі йому всміхнувся й лише губами сказав: «Розповім потім».

А тоді спіраль зеленої енергії вистрелила з лісу та вдарила в щит, що видав пронизливий вереск, ніби шматки гострого скла терли один об одного, і Драко похитнувся.

Гаррі охопила паніка, він зняв дроти з акумулятора, згодував їх капшучку, потім згодував сам акумулятор, скинув коцик, схопив паличку та підвівся.

Всі його солдати досі несамовито роззиралися навкруги.

 — Контеґо, — сказав Гаррі, і його солдати зробили так само, але Гаррі навіть не знав, у якому напрямку варто поставити щит. — Чи бачив хтось, звідки воно взялося? — хитання головами. — Генерале Мелфой, чи не проти ви сказати мені, чи ви знешкодили генерала Ґрейнджер?

 — Ще й як, — уїдливо сказав Драко, — проти.

Хай йому чорт.

Гаррі почав обмірковувати ситуацію. Драко за щитом, він втомився, Гаррі теж втомився, Герміона хтозна-де в лісі, залишився Гаррі й чотири хаосити…​

 — Знаєш, генерале Ґрейнджер, — гучно сказав Гаррі, — тобі справді варто було зачекати з атакою, доки я б завершив бій з генералом Мелфоєм. Тоді ти цілком імовірно перемогла б усіх вцілілих.

Звідкілясь почувся високий дівчачий сміх.

Гаррі застигнув на місці.

Це була не Герміона.

А тоді почувся страхітливий, моторошний, бадьорий спів, що ставав дедалі гучнішим, і лунав з усіх боків навколо.

«Не треба лякатися, не треба сумувати,
Тих, у кому зла немає, не будемо чіпати…​»

 — Ґрейнджер шахрує! — вибухнув Драко за щитом. — Вона розбудила своїх солдатів! Чому професор Квірел…​

 — Дозволь здогадатися, — сказав Гаррі. Йому вже стало зле. Він справді ненавидів програвати. — Це була справді легка битва, так? Вони падали мов мухи?

 — Так, — сказав Драко. — Ми перемогли їх усіх з першого пострілу…​

Жахливе усвідомлення перейшло від Драко до легіонерів Хаосу.

 — Ні, — сказав Гаррі, — не перемогли.

Камуфльовані форми почали зʼявлятися з лісу.

 — Союзники? — запитав Гаррі.

 — Союзники, — відповів Драко.

 — Добре, — пролунав голос генерала Ґрейнджер, і спіраль зеленої енергії спалахнула з лісу та розбила щит Драко на друзки.

* * *

Генерал Ґрейнджер оглядала поле битви з безсумнівним задоволенням. У неї залишилося лише девʼятеро солдатів Сонечка, але цього мало вистачити, щоб впоратися з останнім вцілілим ворожих сил, особливо враховуючи, що Парваті, Ентоні й Ерні вже тримали палички направленими на генерала Поттера, якого вона наказала взяти живим (ну, притомним).

Вона знала, це було погано, але їй справді-справді-справді хотілося позловтішатися.

 — Це якийсь фокус, так? — запитав Гаррі напруженим голосом. — Це має бути якийсь фокус. Ти не можеш перетворитися на бездоганного генерала. Не на додачу до всього іншого. У тобі недостатньо слизеринського! Ти не пишеш моторошних віршів! Ніхто не може бути настільки успішним у всьому!

Генерал Ґрейнджер поглянула на своїх солдатів Сонечка, а потім знову на Гаррі. Напевно, всі дивилися з екранів зовні.

І генерал Ґрейнджер сказала:

 — Я можу досягти будь-чого, якщо вчитимусь достатньо старанно.

 — Ой, це таке лай…​

 — Сомніум.

Гаррі важко впав на землю, не завершивши речення.

 — СОНЕЧКО ПЕРЕМОГЛО, — прорік надзвичайно гучний голос професора Квірела, що ніби звучав повсюди й ніде.

 — Доброта й чемність взяли гору! — закричала генерал Ґрейнджер.

 — Ура! — вигукнули солдати Сонечка. Навіть хлопці-ґрифіндорці сказали це, і сказали це з гордістю.

 — І яка мораль сьогоднішньої битви? — запитала генерал Ґрейнджер.

 — Ми можемо досягти будь-чого, якщо вчитимемося достатньо старанно!

І вцілілі Полку «Сонечко» пішли маршем до поля переможців, наспівуючи пісню:

Не треба лякатися, не треба сумувати,
Тих, у кому зла немає, не будемо чіпати,
Щоправда, додому підете рядами,
Де нові друзі, наглядатимуть за вами,
І що вас послали, не забудьте сказати,
Герміони Ґрейнджер, Полку «Сонечко» солдати!

Розділ 31. Робота в групах, ч.2

Наслідки:

* * *

Гаррі крокував туди-сюди у своєму офісі генерала — це була чудова кімната, щоб крокувати. Яка ще користь від неї може бути, він вигадати не міг.

Як?

Як?

Герміона не мала виграти цю битву! Не з першої спроби, не за її неконфліктної природи. Автоматично бути великим військовим керівником на додачу до всього іншого було занадто навіть для неї.

Вона прочитала була про цю тактику в книзі з військової історії? Проте була не лише ця єдина тактика, вона бездоганно розташувала свої сили, щоб не дати можливості відступити, її солдати були краще скоординовані, ніж його та дракони.

Професор Квірел порушив був свою обіцянку не допомагати їй? Він дав їй щоденник генерала Тактикуса, чи що?

Гаррі щось проґавив, щось дуже важливе, його розум ходив колами, він досі не міг збагнути.

Врешті-решт Гаррі зітхнув. У нього тут не було жодного прогресу, а йому ще треба було попросити Герміону чи когось іншого навчити його Прокльону пробивного свердла перед наступною битвою — професор Квірел пояснив був Гаррі, ніби веселим тоном, але відчувалося, що попередження «жодних магічних предметів крім тих, що я вам дав» включає маґлівські технології, хай яка це не магія. Крім того, треба вигадати, як позбутися містера Ґойла наступного разу…​

Генерали отримували чимало балів Квірела за битви, і Гаррі треба було викластися на повну, якщо він хотів виграти різдвяне бажання професора Квірела.

* * *

Драко Мелфой витріщався в простір у своїй особистій кімнаті в Слизерині, ніби стіна перед його столом була найзахопливішою поверхнею всесвіту.

Як?

Як?

Заднім числом це був доволі очевидний підступний план, але Ґрейнджер не мала бути підступною! У ній надто багато гафелпафського, щоб бодай застосувати закляття простого удару! Невже професор Квірел все ж таки радив їй, чи…​

І тоді Драко нарешті зробив те, що він мав зробити значно раніше.

Те, що йому треба було зробити після його першої зустрічі з Ґрейнджер.

Те, що йому Гаррі Поттер казав був робити, тренував його робити, а ще Гаррі попереджав, що Драко потрібен буде деякий час, щоб усвідомити, що методи також корисні в справжньому житті, і Драко не розумів був цього дотепер. Він міг би уникнути кожної своєї помилки, якби він просто застосував те, чого Гаррі його навчив…​

 — Я помітив, що я спантеличений, — сказав Драко вголос.

Сила раціоналіста — це здатність бути більш спантеличеним фікцією, ніж дійсністю…​

Драко був спантеличеним.

Відповідно, щось із його уявлень було фікцією.

Ґрейнджер не мала бути в змозі це все зробити.

Відповідно, напевно вона цього й не зробила.

Я обіцяю не допомагати генералові Ґрейнджер будь-яким чином, про який ви не знаєте.

Раптом Драко з жахом усе збагнув. Він відкинув папери, що йому перешкоджали, і почав розгрібати безладдя на столі, доки не знайшов, що шукав.

Ось воно.

Прямо в списку людей та обладнання, що надане кожному з трьох військ.

Клятий професор Квірел!

Драко читав був цей список, і все одно не побачив…​

* * *

Денне сонячне світло лилося в кабінет Полку Сонечко, освітлювало генерала Ґрейнджер у її стільці, ніби вона мала яскраву золоту ауру.

 — Як гадаєте, скільки часу потрібно Мелфою, щоб здогадатися? — запитала генерал Ґрейнджер.

 — Небагато, — відповів полковник Блез Забіні. — Можливо, вже здогадався. А скільки потрібно Поттерові?

 — Вічність, — відповіла генерал Ґрейнджер, — хіба що Мелфой скаже йому, чи один з його солдатів збагне. Гаррі Поттер просто не думає таким чином.

 — Справді? — здивувався капітан Ерні Макмілан, підвівши погляд від стола в кутку, де він зазнавав нищівної поразки в шахи від капітана Рона Візлі. (Звісно, вони занесли всі стільці назад, коли пішов Мелфой.) — Тобто, мені це здається очевидним. Хто намагатиметься вигадати всі плани самостійно?

«Гаррі», — сказала Герміона, а Забіні абсолютно синхронно сказав: «Мелфой».

 — Мелфой вважає, що він значно кращий за всіх інших, — сказав Забіні.

 — А Гаррі…​ просто не бачить більшість інших людей з цієї точки зору, — сказала Герміона.

Насправді, це було доволі сумно. Гаррі виріс дуже, дуже самотнім. Він не те щоб вважав, що лише генії мають право на існування. Йому просто навіть не спадало на думку, що хтось з війська Герміони, крім неї самої, може вигадати щось корисне.

 — Хай там як, — сказала Герміона. — Капітани Ґольдштейн і Візлі, ви відповідаєте за стратегічні ідеї для нашої наступної битви. Капітани Макмілан і Сьюзен — перепрошую, тобто Макмілан і Боунз, — спробуйте вигадати якісь тактичні прийоми, які ми могли б використати, а також будь-які тренування, які варто спробувати з вашої точки зору. О, і вітаю за пісню, капітане Ґольдштейн, гадаю, вона чудово підтримала esprit de corps.

 — А ти що робитимеш? — запитала Сьюзен. — І полковник Забіні?

Герміона підвелася зі стільця й потягнулася.

 — Я спробую зрозуміти, про що думає Гаррі Поттер, а полковник Забіні спробує зрозуміти, що може зробити Мелфой, і ми обидва до вас приєднаємося, коли вигадаємо щось. Я прогуляюся, доки міркую. Забіні, приєднаєшся?

 — Так, генерале, — рішуче відповів Забіні.

Це не мало бути наказом. Герміона легенько зітхнула. До цього треба звикнути, і хоча перша ідея Забіні безперечно спрацювала, вона була не зовсім впевнена, що, як висловився професор Квірел, цитата, суміші позитивних і негативних стимулів, кінець цитати, буде достатньо, щоб слизеринець був цілковито на її боці аж до грудня, коли вперше дозволять зрадників…​

Також вона досі гадки не мала, що робитиме з різдвяним бажанням професора Квірела. Можливо, коли настане час, вона просто спитає Менді, чи хоче та чогось.

Розділ 32. Інтерлюдія: особисте керування фінансами

 — Але ж директоре, — сперечався Гаррі, і частка його розпачу просочилася в голос, — залишити всі мої активи в одному недиверсифікованому сховищі, повному золотих монет, — це божевілля, директоре! Це ніби…​ я навіть не знаю…​ ніби проводити досліди з трансфігурації без попереднього узгодження з визнаним авторитетом! Такого просто не роблять з грошима!

Зі зморшкуватого обличчя старого чарівника — над яким був святковий капелюх, що скидався на результат автокатастрофи між автівками з зеленої та червоної тканини — Гаррі пронизали похмурі, сумні очі.

 — Мені прикро, Гаррі, — сказав Дамблдор, — і я прошу вибачення, проте дозволити тобі керувати власними фінансами означатиме дати тобі забагато незалежності у своїх діях.

Гаррі розкрив рота, але не видав ані звуку. У нього буквально не було слів.

 — Я дозволю тобі зняти пʼять ґалеонів для різдвяних подарунків, — сказав Дамблдор, — а це більше, ніж слід витрачати будь-якому хлопцеві твого віку, та не несе загрози, я вважаю…​

 — Я просто не вірю, що ви це сказали! — слова полилися з рота Гаррі. — Ви визнаєте, що маніпулюєте мною?

 — Маніпулюю? — з легкою усмішкою запитав старий чарівник. — Ні, я б маніпулював, якби не визнавав цього, або якби в мене був якийсь потаємніший мотив, що я приховував би за очевидним. Усе доволі просто, Гаррі. Ти ще не готовий грати в цю гру, і було б нерозумним надати тобі тисячі ґалеонів, що ними ти б зіпсував позицію фігур.

* * *

Різнобарвна колотнеча й галас алеї Діаґон збільшилися в стократ і ще удвічі, коли наблизилося Різдво: усі крамниці загорнулися в блискучі чари, що яріли й миготіли, ніби дух свята от-от спалахне й безконтрольно вибухне та перетворить усе довкола на радісний кратер. На вулицях був такий натовп відьом та чаклунів у святковому та гучному одязі, що очі піддавалися не меншому випробуванню, ніж вуха. Запаморочливе різноманіття покупців не залишало сумнівів: алея Діаґон була міжнародно відомим місцем. Вулицею йшли відьми, загорнуті в безмежні рулони тканини, ніби мумії; чарівники в офіційних циліндрах і халатах; дітлахи, що, судячи з віку, ще нещодавно були здатні лише повзати, були оздоблені ліхтариками, що світили не менш яскраво, ніж крамниці навколо, доки їхні батьки за руку водили їх чаклунською країною див та дозволяли їм верещати досхочу. Це був час бути щасливим.

І посеред усього цього сяйва й веселощів була пляма найчорнішої ночі. Холодна, темна атмосфера розчистила на безцінну відстань декількох кроків цей натовп.

 — Ні, — сказав професор Квірел з виразом зловісної огиди, ніби він щойно відкусив шматок їжі, що не лише жахливо смакувала, а ще й була морально нестерпною на додачу. Таке лице можна побачити у звичайної людини, що почала їсти мʼясний пиріг та зʼясувала, що він гнилий та був зроблений з кошенят.

 — Ну годі вам, — сказав Гаррі. — У вас мають бути хоч якісь ідеї.

 — Містере Поттер, — сказав професор Квірел, він майже не розтуляв губ, — я погодився бути вашим дорослим опікуном під час цієї експедиції. Я не погоджувався давати вам поради щодо вашого вибору подарунків. Я не взаємодію з Різдвом, містере Поттер.

 — А як вам «Різдво Ньютонове»? — радісно запитав Гаррі. — Ісаак Ньютон справді народився двадцять пʼятого грудня, на відміну від деяких інших історичних особистостей, яких я міг би назвати.

Це не зворушило професора Квірела.

 — Слухайте, — сказав Гаррі. — Перепрошую, але я маю зробити щось особливе для Фреда та Джорджа, і я гадки не маю, які в мене варіанти.

Професор Квірел задумливо гмикнув.

 — Ви можете запитати, які з родичів їх дратують найбільше, і найняти вбивцю. Я знаю декого з одного уряду у вигнанні, доволі компетентного, і він дасть вам знижку за декількох Візлі.

 — Цього Різдва, — сказав Гаррі низьким голосом, — вразьте своїх друзів подарунком…​ смерті.

Це змусило професора Квірела всміхнутися. Навіть в очах промайнуло щось радісне.

 — Ну, — сказав Гаррі, — принаймні ви не запропонували подарувати їм пацюка…​ — Гаррі різко закрив рота й пожалкував про свої слова, щойно їх вимовив.

 — Перепрошую?

 — Забудьте, — миттєво відповів Гаррі, — довга нудна історія.

І розповідати її чомусь не хотілося, можливо через те, що Гаррі боявся, що професор Квірел сміявся б навіть якби Білла Візлі не вилікували й не повернули до звичайного життя…​

Де це професор Квірел пропадав, що він не чув цієї історії? Гаррі здавалося, що в чаклунській Британії її знали всі.

 — Слухайте, — сказав Гаррі, — я намагаюся зміцнити їхню вірність до мене, розумієте? Ну, зробити близнюків Візлі своїми посіпаками? Як то кажуть: друг — це не той, кого використовують один раз та викидають, друг — це хтось, кого використовують і використовують. Фред та Джордж — це двоє найкорисніших друзів, яких я маю в Гоґвортсі, професоре Квірел, і я планую використовувати їх знову й знову. Отже, якщо ви допоможете мені вчинити по-слизеринськи і запропонуєте щось, за що вони будуть надзвичайно вдячними…​ — голос Гаррі затих із запрошенням.

Треба лише висвітлити речі під правильним кутом.

Вони чимало пройшли, доки професор Квірел не заговорив знову, його голос сочився огидою.

 — Близнюки Візлі використовують вживані чарівні палички, містере Поттер. Вони згадуватимуть про вашу щедрість щоразу, як накладатимуть чари.

Гаррі сплеснув долонями від нестримного захвату. Просто переказати гроші на рахунок крамниці «Олівандер» і сказати містерові Олівандеру ніколи не відшкодовувати їх — ні, навіть краще, надіслати їх Луціусові Мелфою, якщо близнюки Візлі не зʼявляться до початку наступного року навчання.

 — Це геніально, професоре!

Професор Квірел, видавалося, комплімент не оцінив.

 — Гадаю, я можу стерпіти Різдво в такому настрої, містере Поттер, хоча лише ледве можу, — тоді він легко всміхнувся. — Звісно, це коштуватиме чотирнадцять ґалеонів, а у вас лише пʼять.

 — Пʼять ґалеонів, — сказав Гаррі й пирхнув від люті. — Та за кого директор мене має, га?

 — Гадаю, йому просто не спало на думку боятися наслідків того, що станеться, якщо ви зосередите свою винахідливість на завданні отримання коштів. Хоча з вашого боку було мудрим рішенням програти, а не зробити це прямою загрозою. Із щирої цікавості, містере Поттер, що ви б зробили, якби я не повернувся спиною до вас від нудьги, доки ви, через дитячий напад образливості, набирали суму в пʼять ґалеонів кнатами?

 — Ну, найлегше було б позичити гроші в Драко Мелфоя.

Професор Квірел хихикнув.

 — Я серйозно, містере Поттер.

Взято до уваги.

 — Напевно я б зробив декілька виходів як знаменитість. Я б не вдавався до жодних заходів, що загрожували б економіці, лише заради грошей для витрат.

Гаррі спитав був, і йому дозволять залишити часоворот на канікулах, щоб його цикл сну не почав зсуватися. Але також було можливо, що хтось стежив за чаклунами, що грають на біржі. Для фокуса зі сріблом та золотом потрібно чимало роботи з маґлівського боку, а також стартовий капітал, та й ґобліни можуть почати щось підозрювати після першого циклу. А відкривати справжній банк — це купа роботи…​ Гаррі майже вигадав методи заробітку, що були і швидкими, і певними, і безпечними, тому він був вкрай радий, коли професор Квірел дозволив себе так легко обдурити.

 — Сподіваюся, цих пʼяти ґалеонів вистачить на деякий час, адже ви так старанно їх набирали, — сказав професор Квірел. — Сумніваюся, що директор так радо довірить мені ключ від вашого сховища вдруге, коли вже дізнається, що мене обхитрували.

 — Я впевнений, що ви зробили, що могли, — з глибокою вдячністю сказав Гаррі.

 — Чи потрібна вам допомога з пошуком безпечного місця для зберігання усіх цих кнатів, містере Поттер?

 — Ну, більш-менш, — сказав Гаррі. — Чи знаєте ви якісь варті уваги можливості для інвестицій, професоре Квіреле?

І вони вдвох ішли далі у своїй маленькій кулі тиші та ізоляції крізь яскраві метушливі юрби. А якщо дуже придивитися, то можна було побачити, що після них листя жовкло, квіти вʼянули, а дитячі іграшки, що радісно дзвеніли, починали звучати нижче й отримували зловісні нотки.

Гаррі помітив це, але нічого не сказав, лише подумки всміхнувся.

Усі святкують вихідні на свій смак, і Ґрінч — це така ж частина Різдва, як і Санта.

Розділ 33. Складнощі координації, ч.1

Я просто повторюю собі, знову й знову, доки не зможу вирішити спати: усе призводить до Дж. К. Ролінґ.

Версія теорії рішень, що використовується в цьому розділі, не домінує в академічних колах. Вона заснована на такій собі «безчасовій теорії рішень», що її розвивають (серед інших) Ґері Дешер, Вей Дай, Владімір Нєсов і, ну…​ (декілька разів кахикає) я.

* * *

Найжахливішим було те, як швидко все вийшло з-під контролю.

 — Албусе, — сказала Мінерва, вона навіть не намагалася вдати спокій, коли вони вдвох зайшли до Великої зали, — щось треба зробити.

Зазвичай атмосфера Гоґвортсу перед зимовими святами була чудовою та радісною. Велику залу вже нарядили були в зелене й червоне — на честь двох учнів Слизерину та Ґрифіндору, чиє весілля на святки давно стало символом дружби, яку не могли зупинити різні гуртожитки та присяги вірності, — традиція ледь не така ж давня, як сам Гоґвортс, вона навіть поширилася в маґлівських країнах.

А зараз учні вечеряли та нервово озиралися за спини, намагалися залякати поглядами одне одного, а деінде були гучні суперечки. Напевно, можна було описати атмосферу словом напружена, але в голові Мінерви крутився вираз пʼятий ступінь обережності.

Візьміть школу, що розділена на чотири гуртожитки…​

Тепер у кожному році додайте три війська в стані війни.

А вболівання за Драконів, Сонечко та Хаос далеко вийшло за перший клас: вони стали військами для тих, хто не був у військах. Учні носили повʼязки на руках з символами вогню, усміхненого обличчя або здійнятої руки, і використовували прокльони одне проти одного в коридорах. Усі три генерали першого класу казали були їм припинити — навіть Драко Мелфой вислухав був її та похмуро кивнув — проте їхні прихильники не слухалися.

Дамблдор розсіяно оглянув столи гуртожитків.

 — У кожному місті, — тихо процитував старий чарівник, — населення давно вже було розділене на сині й зелені фракції…​ І вони борються проти своїх опонентів, не знаючи, яку долю накликають на себе…​ І зростає серед соратників ворожнеча, що не має підстав, і ніколи вона не припиняється й не зникає, адже не дає місця ані шлюбу, ані стосункам, ані дружбі, і те ж саме коїться з тими, хто відрізняється за цими кольорами, навіть якщо вони брати чи родичі будь-якої спорідненості. Я, зі свого боку, не можу це назвати нічим іншим, крім хвороби душі…​

 — Перепрошую, — сказала Мінерва, — я не…​

 — Прокопій, — сказав Дамблдор. — У Римській імперії дуже серйозно ставилися до перегонів колісниць. Так, Мінерво, я погоджуюся, що щось треба зробити.

 — І швидко, — сказала Мінерва ще тихіше. — Албусе, гадаю, щось має бути зроблене до суботи.

У неділю більшість учнів покинуть Гоґвортс, щоб приєднатися на свята до своїх родин. А в суботу, відповідно, буде фінальна битва між трьома військами першого класу, яка визначить переможця, що він отримає тричі кляте різдвяне бажання від професора Квірела.

Дамблдор похмуро поглянув на неї.

 — Ти боїшся, що саме тоді все вибухне, і хтось постраждає.

Мінерва кивнула.

 — І всі вважатимуть винним професора Квірела.

Мінерва знову кивнула, її обличчя було напруженим. Вона вже давно глибоко розуміла, як відбувалося звільнення професорів із захисту.

 — Албусе, ми не можемо втратити професора Квірела зараз, не можемо! Якщо він дотягне до кінця січня, наші пʼятикласники зможуть скласти СОВи, якщо витримає березень, то семикласники складуть НОЧІ, він виправляє роки недбалості за місяці, ціле покоління буде в змозі захистити себе, незважаючи на прокляття Темного Лорда, — ти маєш зупинити битву, Албусе! Заборони війська зараз!

 — Навряд чи професор із захисту сприйме це легко, — сказав Дамблдор, глянувши до того місця головного стола, де Квірел пускав слину в свій суп. — Видається, він дуже привʼязався до своїх військ, хоча коли я погоджувався на це все, я гадав, що в кожному році їх буде чотири, — старий чарівник зітхнув. — Розумний чоловік, можливо з найкращими намірами, але можливо недостатньо розумний, боюся. І заборона військ також може спричинити вибух.

 — Проте Албусе, що ж ти робитимеш?

Старий чарівник обдарував її лагідною усмішкою.

 — Ну як же, я організую змову, звісно. Це нова мода в Гоґвортсі.

І вони підійшли надто близько до головного стола, щоб Мінерва могла сказати щось іще.

* * *

Найжахливішим було те, як швидко все вийшло з під контролю.

Перша битва грудня була…​ безладною, чи принаймні Драко так про це розповіли.

Друга битва була ненормальною.

І наступна буде ще гіршою, хіба що їм утрьох разом вдасться досягти успіху в цій останній відчайдушній спробі зупинити це.

 — Професоре Квірел, це божевілля, — сухо сказав Драко. — Це вже не Слизерин, це просто…​ — Драко не міг дібрати слів, і безпорадно змахнув руками. — Неможливо щось планувати, коли стільки всього відбувається. В останній битві один з моїх солдатів сфабрикував власне самогубство. Гафелпафці намагаються створювати змови й підступні плани, вони гадають, що в них виходить, але це не так. Тепер усе відбувається просто випадково, це не має жодного стосунку до того, хто є найрозумнішим, чи хто бореться найкраще, це…​ — він навіть не міг цього описати.

 — Я погоджуюся з містером Мелфоєм, — сказала Ґрейнджер тоном людини, що ніколи не очікувала, що вимовить ці слова. — Дозвіл на зради не працює, професоре Квірел.

Драко намагався був заборонити всім зі свого війська планувати змови, крім нього самого, але це лише спричинило перетворення всіх змов на таємні змови, ніхто не хотів лишатися осторонь, коли солдати інших військ планували й змовлялися. Після жалюгідного програшу в першій битві він скасував цей указ, проте на той час його солдати вже підготовили власні плани й розпочали їхню підготовку без жодної координації.

Після того, як Драко вислухав усі плани, чи те, що його солдати стверджували було їхніми планами, він намагався розробити загальний план для перемоги у фінальній битві. Це вимагало, щоб правильно відбулося значно більше за три речі, і Драко застосував Інсендіо на папері та Еверто, щоб навіть попіл зник, бо якби батько побачив цю схему, він би зрікся сина.

Очі професора Квірела були напівзаплющені, його підборіддя спиралося на руки, він нахилився над столом.

 — А ви, містере Поттер? — запитав професор Квірел. — Ви також погоджуєтеся?

 — Залишилося лише пристрелити Франца Фердинанда й розпочнеться Перша світова війна, — сказав Гаррі. — Усе перетворилося на цілковитий хаос. Я лише за.

 — Гаррі! — від цілковитого здивування вигукнув Драко.

Лише за секунду він збагнув, що сказав це водночас і таким самим обуреним тоном, як і Ґрейнджер.

Ґрейнджер кинула в його напрямку здивований погляд, а Драко старанно зобразив спокій. Йой.

 — Саме так! — сказав Гаррі. — Я зраджую вас! Вас обох! Знову! Ха ха!

Професор Квірел тонко посміхався, хоча так і не розплющив очі повністю.

 — І чому ж це, містере Поттер?

 — Позаяк я вважаю, що можу впоратися з хаосом краще, ніж міс Ґрейнджер чи містер Мелфой, — сказав цей зрадник. — Наша війна — це гра з нульовою сумою, і неважливо, легка чи складна вона в абсолютному розумінні, важливо лише хто грає краще, а хто гірше.

Гаррі Поттер надто швидко вчився.

Очі професора Квірела з-під повік оглянули Драко, а потім Ґрейнджер.

 — По правді, містере Мелфой, міс Ґрейнджер, я просто не зможу дивитися собі в очі, якщо зупиню цю величну катастрофу перед розвʼязкою. Один з ваших солдатів навіть став почотирійним агентом.

 — Почотирійним? — запитала Ґрейнджер. — Але ж у війні беруть участь лише три сторони!

 — Так, — сказав професор Квірел, — так здається, чи не так? Я не впевнений, чи існував колись в історії почотирійний агент, і чи існувало військо з такою високою часткою справжніх та вдаваних зрадників. Ми ступаємо на незвідану територію, міс Ґрейнджер, і тепер не можемо вертатися назад.

Драко покинув кабінет професора із захисту, сильно стиснувши зуби, а Ґрейнджер поряд здавалася навіть більш роздратованою.

 — Я не вірю, що ти це зробив, Гаррі! — сказала Ґрейнджер.

 — Вибач, — сказав Гаррі, що навіть не намагався вдати, ніби йому прикро, його губи скривилися в щасливу злу посмішку. — Памʼятай, Герміоно, це лише гра, і чому лише генералам має бути дозволено планувати й змовлятися? Крім того, що ви можете з цим зробити? Обʼєднатися проти мене?

Драко перезирнувся з Ґрейнджер, знаючи, що його обличчя таке саме напружене, як і її. Гаррі дедалі відвертіше й зловтішніше покладався на те, що Драко відмовлявся обʼєднувати сили з бруднокровкою. Драко вже нудило від того, що це використовують проти нього. Якщо так буде далі, то він справді стане союзником Ґрейнджер і зітре Гаррі Поттера на порох, і побачимо, як бруднокровчиному сину це сподобається.

* * *

Найжахливішим було те, як швидко все вийшло з під контролю.

Герміона витріщалася на пергамент, що його дав був їй Забіні, і відчувала себе цілковито й абсолютно безпорадною.

Там були імена, і лінії, що зʼєднували одні імена з іншими, і якісь із цих ліній були різних кольорів, і…​

 — Скажи мені, — попросила генерал Ґрейнджер, — чи є в моєму війську бодай один не шпигун?

Вони вдвох сиділи не в офісі, а в іншій закинутій кімнаті, й були самі. Бо, як казав був полковник Забіні, тепер було майже точно відомо, що принаймні один з капітанів — зрадник. Імовірно капітан Ґольдштейн, проте Забіні не знав напевно.

Її питання викликало іронічну усмішку на лиці юного слизеринця. Блез Забіні завжди здавався трохи зневажливим щодо неї, проте, здавалося, не мав сильної відрази — нічого схожого на його нескінченний глум з Драко Мелфоя чи його глибокої образи на Гаррі Поттера. Спершу вона хвилювалася, чи не зрадить її Забіні, але, видавалося, хлопець відчайдушно хотів показати іншим двом генералам, що вони нічим не ліпші за нього. І Герміона вважала, що хоча Забіні напевно з радістю видав би її будь-кому іншому, він ніколи не дозволить Мелфою чи Гаррі виграти.

 — Більшість твоїх солдатів досі вірні тобі, я майже впевнений, — сказав Забіні. — Просто всі хочуть взяти участь у веселощах, — сповнений зневаги вираз обличчя слизеринця не залишав сумнівів щодо того, як він ставився до людей, що не сприймали змови серйозно. — Тому вони вважають, що можуть бути подвійними агентами й таємно працювати для нас, вдаючи, ніби зрадили нас.

 — І те ж саме стосується будь-кого з інших військ, хто каже, що хоче бути нашим шпигуном, — обережно зазначила Герміона.

Молодий слизеринець знизав плечима.

 — Гадаю, я доволі непогано попрацював над зʼясуванням, хто справді готовий здати нам Мелфоя, і я не впевнений, чи бодай хтось справді хоче продати тобі Поттера. Але Нот майже гарантовано зрадить Поттера заради Мелфоя, а я наказав Ентвіслові розпочати перемовини нібито для Мелфоя, а Ентвісл насправді звітує нам, отже це майже нічим не гірше…​

Герміона на хвильку заплющила очі.

 — Ми програємо, чи не так?

 — Слухай, — терпляче сказав Забіні. — У тебе зараз перевага в балах Квірела. Тому ми маємо просто не програти останню битву вщент, і в тебе буде достатньо балів Квірела, щоб виграти різдвяне бажання.

Професор Квірел оголосив, що фінальна битва матиме формальну систему отримання балів, адже його про це попросили задля уникнення взаємних обвинувачень. Щоразу, як ви в когось влучаєте, генерал вашого війська отримує два бали Квірела. Гонг продзвенить над полем бою (вони ще не знали, де буде бій, але Герміона сподівалася, що знову буде ліс, де Сонечко чудово показало себе), а за тоном звуку можна буде розрізнити, яке з військ отримало бали. Якщо ж хтось вдавав, що в нього влучили, то гонг все одно продзвенить, а потім подвійний звук гонга згодом — після встановленого часу — сповістить про скасування балів. Якщо ви вигукували назву війська: кричали «За Сонечко!», «За Хаос!» чи «За Драконів!», то ви після цього вважалися частиною відповідного війська.

Навіть Герміона бачила ваду цього набору правил. Але професор Квірел на цьому не зупинився й повідомив, що якщо ви спершу були призначені Сонечку, то ніхто не міг вистрелити у вас в імʼя Сонечка — тобто, міг, проте тоді Сонечко втрачало один бал Квірела, що позначалося потрійним гонгом. Це запобігало розстрілу власних солдатів заради балів і робило самогубство в програшній ситуації менш привабливим. Але все одно була можливість стріляти в шпигунів, якщо було потрібно.

Наразі в Герміони було двісті сорок чотири бали Квірела, у Мелфоя було двісті девʼятнадцять, а у Гаррі — двісті двадцять один. І в кожному війську було двадцять чотири солдати.

 — Отже, ми битимемося обережно, — сказала Герміона, — і просто намагатимемося не програти надто сильно.

 — Ні, — сказав Забіні. Тепер лице молодого слизеринця стало серйозним. — Проблема в тому, що Мелфой та Поттер обидва знають, що їхній єдиний шанс на перемогу — це обʼєднати сили й розтрощити нас, а потім боротися між собою. Тому ось що я пропоную зробити…​

Коли Герміона вийшла з кімнати, в неї ніби все було в тумані. План Забіні не був очевидним, він був дивним, заплутаним, багатошаровим — таким, якого вона очікувала від Гаррі, а не Забіні. Здавалося неправильним, що вона взагалі була здатна зрозуміти цей план. Маленькі дівчатка не мають бути здатні розуміти такі плани. Капелюх відправив би її до Слизерину, якби побачив був, що вона здатна розуміти такі плани…​

* * *

Найчудовішим було те, як швидко йому вдалося поширити хаос, щойно він почав робити це навмисно.

Гаррі сидів у своєму офісі. Йому надали право замовляти меблі в ельфів-домовиків, тому він замовив трон і штори з чорно-малиновим візерунком. Багряно-червоне, мов кров, світло, змішане з тінню, лилося крізь них на підлогу.

Щось усередині Гаррі відчуло себе нарешті вдома.

Перед ним стояли чотири лейтенанти Хаосу, його найвірніші посіпаки, і один з них був зрадником.

Ось. Оце життя.

 — Ми зібралися, — сказав Гаррі.

 — Хай запанує Хаос, — хором відповіли чотири лейтенанти.

 — Моє судно на повітряній подушці наповнене вуграми, — сказав Гаррі.

 — Я не куплю цей диск, його подряпано, — хором відповіли чотири лейтенанти.

 — Жасмунові́лі худоки́.

 — Гриві́ли зехряки́ в чузі́.

На цьому формальності закінчувалися.

 — Як просувається безладдя? — запитав Гаррі сухим шепотом, мов імператор Палпатін.

 — Добре, генерале Хаосу, — сказав Невіл тоном, який він завжди використовував для військових справ, — настільки глибоким голосом, що хлопець подеколи затинався й кашляв. Лейтенант-хаосит був охайно одягнений у шкільну мантію, оздоблену жовтим гуртожитку Гафелпаф, а його волосся було розчесано так, як зазвичай у чесних хлопчиків. Гаррі сподобалася була негармонійність більше, ніж будь-яка мантія, яку вони приміряли. — Наші легіонери вже розпочали пʼять нових змов зі вчорашнього вечора.

Гаррі зло посміхнувся.

 — Чи є бодай в якоїсь із них шанси на успіх?

 — Гадаю ні, — сказав Невіл Хаосу. — Ось звіт.

 — Чудово, — сказав Гаррі та моторошно зареготав, коли взяв пергамент із рук Невіла, стараючись видати звук, ніби він задихався від пороху. Тепер у них шістдесят змов.

Хай Драко спробує з цим впоратися. Хай спробує.

Щодо Блеза Забіні…​

Гаррі знову засміявся, і цього разу йому навіть не довелося докладати зусиль, щоб вийшло злобно. Йому справді треба позичити чийогось кнізла для зустрічей штабу, щоб він міг гладити кота, доки вони тривають.

 — Чи можна легіону тепер припинити розробляти плани змов? — запитав Фініґан Хаосу. — Тобто, хіба в нас уже не достатньо…​

 — Ні, — сухо відповів Гаррі. — Змов ніколи не достатньо.

Професор Квірел бездоганно це сформулював. Напевно, ще ніколи ніхто не розширював межі настільки. І Гаррі не зможе дивитися собі в очі, якщо тепер поверне назад.

Почувся стукіт у двері.

 — Це має бути генерал Драконів, — сказав Гаррі, посміхаючись від злого передбачення. — Він прибув саме коли я очікував. Проведіть його всередину, а себе назовні.

І чотири лейтенанти Хаосу повагом вийшли, кидаючи сповнені погроз погляди на Драко, доки ворожий Генерал заходив у таємне лігво Гаррі.

Якщо йому не дозволятимуть цього, коли він подорослішає, то Гаррі просто назавжди залишиться одинадцятирічним.

* * *

Сонце сочилося крізь червоні штори, його криваве проміння танцювало підлогою перед кріслом Гаррі Поттера, що було наповнене подушками й було дорослого розміру. Воно все блищало золотом і сріблом, і Гаррі Поттер наполягав, щоб його називали троном.

(Драко тепер майже не сумнівався, що він зробив був правильний вибір щодо захоплення влади перед тим, як Гаррі Поттер запанує над світом. Драко навіть уявити не міг, яким було б життя під його правлінням.)

 — Добрий вечір, генерале Драконів, — сказав Гаррі Поттер моторошним шепотом. — Ти прибув саме коли я очікував.

Це було не дивно, враховуючи, що Драко й Гаррі домовилися про зустріч заздалегідь.

І також був не вечір, але Драко вже знав, що не варто про це нічого казати.

 — Генерале Поттер, — сказав Драко якомога гідніше, — ти знаєш, що наші два війська мають співпрацювати, щоб хоч один з нас міг виграти бажання професора Квірела, так?

 — Дійсссссно, — прошипів Гаррі, ніби хлопець гадав, що він був парселмовцем. — Ми маємо співпрацювати й знищити Сонечко, і лише потім битися один з одним. Але якщо один з нас зрадить іншого раніше, то може отримати перевагу в подальшій боротьбі. І генерал Сонечка знає це все й спробує змусити кожного з нас вважати, що інший зрадить його. А в нас з тобою, бо ми знаємо це, виникне спокуса зрадити іншого й вдати, ніби це хитрощі Ґрейнджер. А Ґрейнджер знає і це.

Драко кивнув. Це було очевидним.

 — І…​ ми обидва хочемо лише виграти, ніхто нас не покарає, якщо ми зрадимо.

 — Саме так, — сказав Гаррі Поттер, тепер серйозно. — Перед нами справжня дилема вʼязня.

Дилема вʼязня, згідно з навчаннями Гаррі Поттера, звучала так: двох вʼязнів замкнули в окремих камерах. Існували докази проти кожного вʼязня, але лише слабкі докази, достатні для увʼязнення на два роки кожному. Кожен вʼязень має можливість зрадити іншого — свідчити проти нього в суді. Тоді йому зменшать строк на один рік, але додадуть два роки іншому. Або вʼязень може співпрацювати — мовчати. Отже якщо обидва вʼязні зрадять — кожен свідчитиме проти іншого, — то вони обидва отримають три роки кожен; а якщо обидва співпрацюватимуть — мовчатимуть, — то кожен отримає два роки. Проте якщо один зрадить, а інший співпрацюватиме, то зрадник отримає лише один рік, а той, хто співпрацюватиме, — аж чотири.

І обидва вʼязні мають прийняти рішення, не знаючи, яке рішення прийме інший, і жоден з них не в змозі змінити рішення потім.

Драко зазначив був, що якби двоє вʼязнів були смертежерами впродовж Чаклунської війни, то Темний Лорд вбив би зрадників.

Гаррі кивнув та сказав, що це один з методів розвʼязання дилеми вʼязня — насправді обидва смертежери хотіли б, щоб існував Темний Лорд саме з цієї причини.

(Тоді Драко попросив Гаррі зупинитися та дозволити йому обміркувати це перед тим, як вони продовжать. Це пояснювало купу всього про те, чому батько та його друзі погодилися служити Темному Лордові, хоча він часто не надто добре до них ставився…​)

Насправді, як сказав був Гаррі, фактично це головна причина, чому люди мали уряди — тобі могло стати ліпше, якщо ти щось вкрадеш, — так само, як окремому вʼязню може стати ліпше, якщо він зрадить у дилемі вʼязня. Але якщо всі поводитимуться так, то країна опиниться в хаосі, і всім стане гірше, як і коли обидва вʼязні зрадять. Отже люди дозволяють керувати собою урядам — як смертежери дозволяли керувати собою Темному Лордові.

(Драко знову попросив Гаррі зупинитися. Він завжди сприймав як очевидне, що честолюбні чарівники захоплювали владу, бо хотіли правити, а люди дозволяли керувати собою, бо були заляканими маленькими гафелпафцями. І це, якщо подумати, все одно здавалося правдою. Але точка зору Гаррі була захопливою, навіть якщо була хибною.)

Але, як сказав Гаррі після паузи, страх третьої сторони, що може покарати тебе, був не єдиною можливою причиною вибирати співпрацю в дилемі вʼязня.

Припустімо, сказав був Гаррі, що ти грав у цю гру проти магічно створеної ідентичної копії себе.

Драко сказав був, що якби було два Драко, то звісно жоден з Драко не хотів би, щоб з іншим сталося щось погане, це вже не кажучи, що жоден Мелфой не дозволив би, щоб він став відомим як зрадник.

Гаррі знову кивнув, і сказав, що це було ще одне рішення дилеми вʼязня — люди можуть співпрацювати, бо піклуються одне про одного, чи в них є гідність, чи вони хочуть зберегти репутацію. І справді, сказав Гаррі, доволі складно створити справжню дилему вʼязня — у справжньому житті людям зазвичай не було начхати на другу людину, або їх хвилювала власна гідність, репутація, покарання від Темного Лорда чи щось іще, крім строків у тюрмі. Але припустімо, що скопіювали когось цілковито егоїстичного…​

(Вони вибрали Пенсі Паркінсон як приклад.)

…​отже, кожна Пенсі піклується лише про те, що станеться з нею, і не зважає на іншу Пенсі.

Якщо припустити, що Пенсі турбує лише це…​ і немає Темного Лорда…​ і Пенсі не хвилювала її репутація…​ і Пенсі або не мала почуття гідності чи не вважала себе зобовʼязаною щодо іншої увʼязненої…​ тоді раціональним для Пенсі було співпрацювати чи зрадити?

Дехто, згідно з Гаррі, стверджував, що раціональним для Пенсі було зрадити свою копію, але Гаррі й ще хтось на імʼя Дуглас Гофстедтер вважали, що ті люди помиляються. Адже, казав Гаррі, якщо Пенсі зрадить — не випадково, а через те, що їй здавалося раціональними причинами, то й інша Пенсі міркуватиме так само. Дві ідентичні копії не дійдуть різних висновків. Отже, Пенсі треба вибирати між світом, у якому обидві Пенсі співпрацюють, та світом, у якому обидві Пенсі зраджують, і їй краще, щоб обидві копії співпрацювали. І якби Гаррі вважав, що «раціональні» люди зраджували в дилемі вʼязня, то він би не розповсюджував таку «раціональність», бо країна чи товариство, що складається з таких «раціональних» людей, зануриться в хаос. Про таку «раціональність» краще розповідати своїм ворогам.

І тоді це все здавалося було розумним, проте зараз Драко спало на думку, що…​

 — Ти казав, що раціональним рішенням в дилемі вʼязня є співпраця. Але звісно ти хотів би, щоб я у це вірив, чи не так? — і якщо Драко через обман вирішить співпрацювати, то Гаррі просто скаже: «Ха ха, знову тебе зрадив!» — і посміється з нього.

 — Я б не став обманювати тебе під час занять, — серйозно сказав Гаррі. — Але я маю нагадати тобі, Драко, що я не казав тобі, що ти просто завжди маєш співпрацювати. Не в справжній дилемі вʼязня, з якою ми тут маємо справу. Я сказав, що коли ти вибираєш, то не маєш вважати, що вибираєш лише що ти зробиш, чи що всі зроблять. Ти маєш вважати, що вибираєш для всіх людей, що достатньо схожі на тебе, щоб імовірно вибрати те саме, що й ти, з тих самих причин. А також вирішувати, якими будуть передбачення будь-кого, хто знає тебе достатньо добре, щоб точно передбачити, щоб тобі ніколи не довелося пожалкувати, що ти раціональний, через правильні передбачення інших людей щодо тебе, — нагадай мені якось пояснити задачу Ньюкомба. Отже, Драко, ми маємо поставити таке питання: чи достатньо ми схожі, щоб імовірно прийняти однакове рішення, хай яким воно буде, і дійти до цього рішення схожим способом? Або чи знаємо ми один одного достатньо добре, щоб передбачити іншого, щоб я міг передбачити, співпрацюватимеш ти чи зрадиш, і ти міг передбачити, що я вирішив зробити те ж саме, що я передбачив, ти зробиш, через те, що я знаю, що ти можеш передбачити, що я вирішу це зробити?

…​і Драко не міг стримати думку, що якщо йому довелося докласти всіх зусиль лише для того, щоб зрозуміти половину цього, то відповідь очевидно була «Ні».

 — Так, — сказав Драко.

Запала тиша.

 — Зрозуміло, — розчаровано сказав Гаррі. — Ну що ж, гадаю, нам доведеться тоді вигадати інший спосіб.

Драко сумнівався, що щось вийде.

Драко й Гаррі обговорювали це з усіх боків. Вони домовилися були раніше, що будь-які дії на полі битви не вважалися порушенням обіцянки в справжньому житті, хоча Драко трохи злився щодо того, як Гаррі вчинив у кабінеті професора Квірела, і сказав про це.

Проте якщо вони не могли розраховувати на гідність та дружбу, то питання, як змусити їхні війська працювати разом над знищенням Сонечка, незважаючи на все, що Ґрейнджер може зробити, щоб їх розсварити, було відкритим. Правила професора Квірела не робили спокусливим знищення іншого війська Сонечком — бо це підвищувало планку, яку треба здолати власному війську, — але спокушали кожну сторону намагатися красти знешкодження ворожих солдатів замість того, щоб працювати як єдине військо, або стріляти в солдатів другого війська під час колотнечі битви…​

* * *

Герміона поверталася до башти Рейвенклову, не усвідомлюючи, куди йде, — її розум опрацьовував різноманітні варіанти військових операцій, віроломства та інших невідповідних її віку концепцій, коли вона завернула за ріг та наштовхнулася прямо на якогось дорослого.

 — Вибачте, — бездумно сказала вона на автоматі. — Яааай!

 — Не хвилюйтеся, міс Ґрейнджер, — промовила радісна усмішка, що була розташована під мерехтливими очима й над срібною бородою ДИРЕКТОРА ГОҐВОРТСУ. — Я вас цілковито пробачаю.

Її погляд безпорадно застигнув на доброму обличчі наймогутнішого чарівника у світі, а також головному магові, а також Верховному речнику, що вже багато років тому збожеволів від тиску боротьби з Темним Лордом, і численні інші факти зринали в її розумі один за одним, а її горло продовжувало видавати прикре скимлення.

 — Насправді, міс Ґрейнджер, — сказав Албус Персіваль Вулфрик Браян Дамблдор, — дуже вдало, що ми наштовхнулися одне на одного. Це ж треба, я саме розмірковував із цікавістю, що ви троє попросите, якщо отримаєте бажання…​

* * *

Схід сонця в суботу був яскравим та ясним, і учні перемовлялися пошепки, ніби перший, хто щось крикне, може викликати вибух.

* * *

Драко сподівався був, що вони знову битимуться на верхніх поверхах Гоґвортсу. Професор Квірел казав був, що справжні битви з більшою ймовірністю відбуваються в містах, ніж у лісах, і битва в класних кімнатах та коридорах мала симулювати це, а стрічки позначали дозволену територію. Військо Драконів чудово себе показало в тих битвах.

Натомість, як Драко й боявся, професор Квірел вигадав був щось особливе для цієї битви.

Полем битви було озеро Гоґвортсу.

І зовсім не на човнах.

Вони битимуться під водою.

Велетенського кальмара тимчасово паралізували; розташували всюди закляття, щоб ґринділи трималися подалі; професор Квірел провів був перемовини з русалками; і всім солдатам видали були зілля підводної дії, що дозволяло дихати, ясно бачити й розмовляти одне з одним, а також плавати майже так само швидко, як бігати, якщо розмахувати ногами.

Гігантська срібна куля висіла в центрі поля битви, вона блищала мов невеличкий підводний місяць. Вона допомагатиме орієнтуватися під водою — спершу. Місяць повільно переходитиме до затемнення впродовж битви, а коли він стане повністю чорним, то битва завершиться, якщо вона не встигне завершитися раніше.

Війна у воді. Не можна тримати периметр — нападники можуть прийти з будь-якого напрямку, і навіть за допомогою зілля в темряві озера видно було недалеко.

А якщо хтось запливе надто далеко від активних дій, то він починав світитися за деякий час, і його було легко вистежити — зазвичай, якщо військо розосереджувалося й тікало замість того, щоб битися, то професор Квірел просто оголошував їх переможеними. Проте сьогодні в них була система балів. Звісно, все одно надавався деякий час перед підсвічуванням, якщо було бажання пограти у вбивцю.

Армія Драконів була розташована глибоко у воді на початку гри; вгорі й на великій відстані світив далекий підводний місяць. Мутна вода переважно освічувалася чарами «Лумос», хоча його солдати загасять вогні, щойно вони почнуть маневрувати. Не було сенсу дозволяти ворогам бачити вас, доки ви не побачили їх.

Драко декілька разів махнув ногами, пропливши вище, звідки він міг дивитися вниз на своїх солдатів, що зависли у воді.

Усі розмови вщухли, щойно солдати відчули холодний погляд Драко. Вони поглянули вгору з втішними виразами страху й занепокоєння.

 — Слухайте дуже уважно, — сказав генерал Мелфой. Його голос здавався трохи нижчим і дещо схожим на бурмотіння бульбашками, свухайте дуве увавно, але чути було ясно. — У нас є єдиний шанс виграти. Ми маємо піти на Сонечко разом з Хаосом та перемогти Сонечко. Потім розберемося з Поттером та виграємо. Це має статися, зрозуміло? Хай що ще відбувається, ця частина має залишатися незмінною…​

І Драко розʼяснив план, що вони з Гаррі його вигадали були.

Солдати обмінялися враженими поглядами.

 — …​а якщо якийсь з ваших планів заважатиме цьому, — завершив Драко, — то щойно ми виберемося з води, я вас підсмажу.

Пролунав нервовий хор слухаюсів.

 — А всі з таємними наказами, виконуйте їх до останньої літери, — сказав Драко.

Приблизно половина його солдатів відкрито кивнула, і Драко записав їх до списку тих, кому треба померти, коли він прийде до влади.

Звісно, усі особисті накази були липою, якомусь дракону сказали вдати зраду й запропонувати приєднатися до зради іншому драконові, а тому другому дракону таємно довірили відзвітувати все, що скаже йому перший дракон. Драко сказав був кожному драконові, що вся війна може залежати від єдиної цієї справи, і сподівався, що вони збагнуть, що це значно важливіше, ніж будь-які розроблені ними власні плани. Якщо пощастить, то всі ідіоти будуть щасливими, та ще й вийде позбутися декількох шпигунів на додачу, якщо звіти не відповідатимуть наказам.

Справжній план, як виграти в Хаосу…​ ну, він був простішим, ніж той, що Драко спопелив, але батькові все одно не сподобався б. Хай як Драко старався, він не зміг вигадати нічого ліпше. Цей план не міг навіть теоретично спрацювати проти будь-кого, за винятком Гаррі Поттера. Насправді, спершу це був план Гаррі, якщо вірити зраднику, хоча Драко здогадався був і без того. Драко та зрадник лише трохи змінили цей план…​

* * *

Гаррі глибоко вдихнув, відчуваючи, як вода без жодної шкоди дзюрчить в легенях.

Вони боролися в лісі, і в нього не було можливості це сказати.

Вони боролися в коридорах Гоґвортсу, і в нього не було можливості це сказати.

Вони боролися в повітрі — мітли роздали кожному солдатові, і все одно не було особливого сенсу це казати.

Гаррі вже гадав був, що йому ніколи не вимовити цих слів, доки він достатньо молодий, щоб вони звучали по-справжньому…​

Легіонери Хаосу здивовано дивилися на Гаррі: ноги генерала вказували на далеке світло поверхні, а голова була направлена вниз, до мутних глибин.

 — Чому ви стоїте догори ногами? — прокричав юний командир своєму війську, та почав пояснювати, як треба боротися, коли немає привілейованого напрямку гравітації.

* * *

Глухий гул гонга розкотився водою, і тієї ж миті Забіні, Ентоні й ще пʼять солдатів пірнули вниз, у мутні глибини озера. Парваті Патіл — єдина ґрифіндорка з цієї групи — на мить озирнулася й радісно помахала їм рукою. За мить, Скот і Мет зробили те ж саме. Решта просто занурилася й зникла.

Генерал Ґрейнджер проковтнула клубок у горлі, доки дивилися, як вони йдуть. Вона ризикувала усім заради цього, розділяла своє військо замість того, щоб спробувати просто знешкодити якомога більше ворожих солдатів.

Треба усвідомлювати, сказав був їй Забіні, що жодне військо не зрушить з місця, доки не буде плану, що дозволить очікувати на перемогу. Сонечко не може просто планувати, як їм самим виграти, треба було змусити обидва інші війська вважати, що вони виграють, доки не буде запізно.

Ерні та Рон досі здавалися шокованими. Сьюзен задумливо дивилася в напрямку зниклих солдатів. Її військо — те, що від нього залишилося, — здавалося просто спантеличеним, сонячне світло перепліталося на їхніх уніформах, адже вони всі висіли прямо під залитою сонцем поверхнею озера.

 — Що тепер? — запитав Рон.

 — Тепер ми чекаємо, — сказала Герміона достатньо гучно, щоб почули всі солдати. Здавалося дивним розмовляти з наповненим водою ротом, їй здавалося, що вона жахливим чином порушує етикет за столом, і от-от проллє на себе воду. — Усіх нас — тих, хто залишився, — перебʼють, але це все одно б сталося, бо Дракони й Хаос накинуться на нас разом. Ми маємо забрати з собою якомога більше ворогів.

 — У мене є план, — сказала одна з її сонячних солдатів…​ Анна, її голос спершу було складно впізнати. — Він дуже заплутаний, але я знаю, як змусити Драконів та Хаос почати битися одне з одним…​

 — Я теж! — вигукнула Фей. — У мене теж є план! Розумієте, Невіл Лонґботом таємно на нашому боці…​

 — Ти розмовляла з Невілом? — запитав Ерні. — Це неправильно. Це я…​

Дафна Ґрінґрас та ще декілька слизеринців, що не пішли із Забіні, нестримно хихикали, коли крики на кшталт «Ні, заждіть, це я переманив Лонґботома на наш бік…​» вибухали то від одного солдата, то від іншого.

Герміона лише стомлено за ними споглядала.

 — Гаразд, — сказала Герміона, коли вигуки вщухли, — вже всі зрозуміли? Усі ваші змови були сфабриковані Легіоном Хаосу, або, можливо, деякі Драконами. Будь-хто, хто справді хотів би зрадити Гаррі чи Мелфоя, розмовляли б напряму із Забіні чи зі мною, а не з вами. Можете порівняти усі свої таємні плани, й ви самі це зрозумієте, — може вона й не була рівною Забіні щодо змов і планів, але вона завжди могла зрозуміти, що кажуть її офіцери, саме тому професор Квірел призначив був її генералом. — Отже не марнуйте час на будь-які плани, коли інші два війська будуть тут. Просто боріться, гаразд? Будь ласка?

 — Але, — сказав Ерні, він досі був враженим, — Невіл же гафелпафець! Ти хочеш сказати, що він збрехав нам?

Дафна реготала так сильно й нестримно, що її видихи перевернули її догори дриґом у воді.

 — Я вже не знаю, хто такий тепер Лонґботом, — зловісно сказав Рон, — але навряд чи він досі гафелпафець. Не після того, як над ним попрацював Гаррі Поттер.

 — До речі, — сказала Сьюзен, — я спитала його про це, і Невіл відповів мені, що він став хаотичним гафелпафцем.

 — Добре, — гучно сказала Герміона, — Забіні забрав усіх, кого ми вважаємо шпигунами, тому в нашому війську ми можемо більше не стежити один за одним весь час, сподіваюся.

 — Ентоні був шпигуном? — закричав Рон.

 — Парваті була шпигункою? — зойкнула Анна.

 — Парваті цілковито шпигунка, — сказала Дафна. — Вона скуповувалася в крамниці шпигунських черевиків і носила шпигунську помаду, а колись вона одружиться з чоловіком-шпигуном і матиме купу маленьких шпигунят.

А тоді у воді пролунав звук гонга, що означав, що Сонечко щойно отримало два бали.

Невдовзі потрійний гонг оголосив, що дракони втратили один бал.

Зрадникам заборонили вбивати генералів після катастрофічної першої битви грудня, коли всіх трьох генералів застрелили впродовж першої хвилини. Але якщо їм пощастило…​

 — Ой, — сказала Герміона. — Видається, містерові Кребу доведеться трошки подрімати.

* * *

Два війська пливли поряд, ніби два косяки риби.

Невіл Лонґботом повільно махав ногами, вимірюючи рухи. Пірнаючи, завжди пірнаючи в будь-якому напрямку, в якому треба рухатися. Показувати ворогу найменшу можливу площу — показати йому лише свою голову або ноги. Отже треба було завжди пірнати, уперед головою, тому ворог завжди був унизу.

Як і у всіх легіонерів війська Хаосу, голова Невіла постійно оберталася, доки він плив. Подивитися вгору, вниз, навколо — на всі сторони. Не лише щоб помітити солдатів Сонечка, але й шукаючи будь-які ознаки того, що легіонер Хаосу витягнув паличку й збирається зрадити їх. Зазвичай зрадники чекали, доки не розпочнеться метушня битви, щоб щось учинити, але цей ранній гонг змусив їх пильнувати.

…​по правді, Невілові було сумно через це. У листопаді він був солдатом дружнього війська, усі вони тягнули лямку разом, допомагали одне одному, а тепер вони всі безперестанно стежили одне за одним в очікуванні перших ознак зради. Можливо, так було веселіше для генерала Хаосу, проте зовсім не так весело для Невіла.

У напрямку, що раніше був відомий як «вгорі», ставало дедалі світліше, доки вони наближалися до поверхні й до Сонечка.

 — Палички до бою, — сказав генерал Хаосу.

Загін Невіла витягнув чарівні палички й направив їх перед собою на ворога, доки їхні голови оглядалися навколо швидше. Якщо серед них були зрадники для Сонечка, то наближався час, коли вони завдадуть удар.

Другий косяк риби — Армія Драконів — робив так само.

 — Зараз! — закричав генерал Драконів десь далеко.

 — Зараз! — закричав генерал Хаосу.

 — За Сонечко! — закричали всі солдати обох військ, і пішли в наступ вниз.

* * *

 — Що? — не стримала питання Мінерва, дивлячись на екрани поряд з озером, такий вигук пролунав багато де; увесь Гоґвортс спостерігав за цією битвою, як і за першою.

Професор Квірел сухо сміявся.

 — Я попереджав вас, директоре. Неможливо вигадати такі правила, щоб містер Поттер ними не зловживав.

* * *

Довгі безцінні секунди, доки сорок сім солдатів наближалися до її сімнадцяти, у Герміони не було жодної думки.

Чому…​

Потім усе стало на свої місця.

Щоразу, як у солдата, що спершу був у Сонечку, влучає хтось, хто вигукнув назву Сонечка, вона втрачатиме бал Квірела. Коли двох солдатів Сонечка знешкодить будь-яке з двох військ, то обидва ворожі війська будуть на два бали ближче до того, щоб її перемогти, це буде такий саме виграш, тільки спільний. А якщо хтось підстрелить іншого солдата не в імʼя Сонечка, то гонг не загубиться серед безладдя…​

Герміону раптом охопила радість через те, що Забіні не вибрав очевидний план спробувати розсварити інші два війська, доки ті атакували Сонечко.

Але все одно пригнічувало це відчуття, ніби твої шанси зникають, ніби забирають надію.

Більшість солдатів Герміони досі були спантеличеними, але дехто вже виказував на обличчі жах розуміння.

 — Усе гаразд, — твердо сказала Сьюзен Боунз. Усі обернулися до капітана Сонечка. — Наше завдання від цього не змінюється — прибрати якомога більше ворогів. І памʼятайте, Забіні забрав усіх шпигунів! Нам не треба весь час бути насторожі, на відміну від них! — дівчина демонстративно всміхалася, що викликало усмішки в багатьох інших солдатів, навіть у Герміони. — Усе може бути, як у листопаді. Треба лише не хнюпити носа й боротися з усіх сил, і довіряти одне одному…​

Дафна підстрелила її.

* * *

 — Кров для бога крові! — верещав Невіл Хаосу, хоча під водою це більше скидалося на «Квов для бова квові!»

Капітан Візлі обернувся, направив паличку на Невіла та вистрелив. Але Невіл плив униз до нього, паличка попереду, а це означало що простий щит міг захистити всю видиму площу Невіла. Якщо хтось і влучить у нього зараз, то це буде не сонячний Рон.

Лице капітана Візлі стало похмурим та рішучим, і він понісся прямо вгору до Невіла, прошепотівши губами «Контеґо», хоча щит не був видимим у воді.

Два ворожих воїни помчали один до одного, ніби стріли з луків, націлених так, щоб кожна стріла розірвала іншу навпіл. Вони вже мали чимало дуелей, проте цей раз буде вирішальним.

(Далеко біля берега озера сотня людей затамувала подих.)

 — Веселки та єдинороги! — прогримів капітан Сонечка.

 — Чорна Коза з тисячним потомством!

 — Зроби домашнє завдання!

Все ближче й ближче наближалися два воїни, і жоден не хотів відхилятися: перший, хто поверне, покаже вразливий бік та отримає закляття сну, хоча якщо жоден з них не втратить самовладання, то вони просто зіткнуться один з одним…​

Падати прямо вниз, доки ворог піднімається прямо вгору, щоб зустріти тебе, молот, що опускається для зустрічі з ковадлом шляхом, з якого жоден не хоче звертати…​

 — Спеціальна атака, крутіння Хаосу!

Невіл помітив жах на обличчі капітана Візлі, коли чари польоту впіймали його. Вони перевірили були це закляття перед початком битви. Як Гаррі й підозрював, «Вінґардіум Левіоза» стало цілковито новою зброєю, коли всі плавали під водою.

 — А щоб тобі, Лонґботоме! — заверещав Рон Візлі, — Ти що, не можеш бодай раз битися без своїх тупих спеціальних атак…​

але тоді капітана Сонечка вже розвернуло вбік, і Невіл вистрелив йому в ногу.

 — Я не бʼюся чесно, — сказав Невіл тілу, що спало, — я бʼюся як Гаррі Поттер.

* * *

Ґрейнджер: 237, Мелфой: 217, Поттер: 220.

Йому досі важко давався кожен постріл у Герміону. Гаррі ледве витримував вираз спокою на її обличчі. Вона спала, її руки безцільно дрейфували, а лінії сонячного світла рухалися її камуфльованою формою та каштановим волоссям.

Але якби Гаррі спробував відкараскатися від бою з нею…​ не лише Драко знав би, що це означає, а ще й Герміона б образилася.

Вона не мертва, сказав своєму мозкові Гаррі, доки махав ногами й відпливав геть, вона просто відпочиває, ІДІОТЕ.

Ти впевнений? запитав мозок. А раптом це вже колишня Герміона? Можна ми повернемося й перевіримо?

Гаррі швидко озирнувся.

Бачиш, з нею все гаразд, з її рота випливають бульбашки.

Це може бути її останній подих.

Ой, замовкни. І взагалі, чого це ти так параноїдально намагаєшся її захистити?

Ем, перший справжній друг за все наше життя? Гей, памʼятаєш, що сталося з нашим хатнім каменем?

Та ПРИПИНИ вже жалітися про той нікчемний кругляк, він навіть не був живим, не кажучи вже про свідомість, це найжалюгідніша травма дитинства всіх часів…​

Два війська швидко розділилися, знову ставши двома косяками риби.

Генерал Ґрейнджер втратила сімнадцять балів і забрала з собою трьох хаоситів та двох драконів. А одного хаосита й двох драконів підстрелили зрадники. Отже, порівняно з початковим рахунком, вона сумарно втратила сім балів, Гаррі програв один, а Драко — два. Таким чином, Сонечко на двадцять балів випереджає Драконів, а Хаос — на сімнадцять. Хаос легко може виграти, якщо винищить усіх двадцять драконів. Невідомим чинником, звісно, були сім занурених солдатів Сонечка…​

…​якщо їх так можна назвати.

Два косяки нервово пливли один навпроти іншого, солдати кожного війська чекали на наказ оголосити про свою вірність та атакувати…​

 — Усі, хто отримав їх, — гучно сказав Гаррі, — памʼятайте про особливі накази від першого до третього. І не забувайте, що третій починається з «Мерлін каже». Не підтверджуйте.

Надійні дві третини війська не кивнули, а решта здавалася просто спантеличеними.

Перший особливий наказ: не гайте часу на кодові слова в цій битві, не марнуйте сили на будь-які схеми чи змови, що не були окремо схвалені командиром: просто пливіть, прикривайтеся щитом та стріляйте.

Герміона й Драко обидвоє боролися були зі своїми солдатами, намагалися зупинити їхні змови й власне планування впродовж усього грудня. Гаррі підбурював своїх солдатів та підтримував їхні схеми впродовж останніх двох битв…​ а також казав їм, що якось у майбутньому він попросить їх призупинити план чи два, на що вони радо погодилися. Отже тепер, у цій вирішальній битві, вони з радістю підкоряться.

Ані Герміона, ані Драко не могли б віддати такий наказ успішно, Гаррі був певен. Це різниця між солдатами, що вважають тебе союзником у своєму плануванні, і солдатами, що вважають, ніби ти псуєш їм усю радість і тільки й знаєш, як накидати правила, і не хочеш, щоб вони навіть трохи повеселилися. Навʼязування порядку призводить до ескалації хаосу, але це правило також працювало у зворотному напрямку.

 — Он вони! — вигукнув хтось та вказав пальцем.

З глибин озера здійнялися забуті — ті, хто відмовився від останньої битви, сім загублених солдатів Сонечка, вони сяяли яскравою аурою боягузів, що не зникла навіть з їхнім поверненням до битви.

Два косяки риби заколихалися, нервово спрямовуючи палички.

 — Не стріляти! — закричав Гаррі, і те саме вигукнув генерал Мелфой.

На мить усі затамували подих.

Потім сім солдатів Сонечка підпливли до Армії Драконів та приєдналися до неї.

Від Армії Драконів пролунали тріумфальні оплески.

Також чулися крики тривоги від третини Легіону Хаосу.

Дехто з двох третин усміхався, хоча не мав би.

Гаррі не всміхався.

Ой, це просто настільки цілковито не може спрацювати…​

Але Гаррі не зміг вигадати нічого краще.

 — Другий та третій особливий накази досі діють! — закричав Гаррі. — До бою!

 — За Легіон Хаосу! — заревіли двадцять легіонерів Хаосу.

 — За Армію Драконів! — заревіло двадцять воїнів Дракона й сім солдатів Сонечка.

І хаосити пірнули прямо вниз, а всі зрадники підготувалися стріляти.

* * *

Ґрейнджер: 237, Мелфой: 228, Поттер: 226.

Драко шалено роззирався, він намагався збагнути, що коїться. Якимось чином, незважаючи на більші сили, він втратив ініціативу. На чотири невеличких групи хаоситів полювали чотири більші сили драконів, але через те, що сили Драко намагалися вступити у бій, то вони мали переслідувати Хаос хай куди той тікав, і якимось чином це призводило до концентрації сил Хаосу, що стріляли у відкриті боки драконів…​

Це сталося знову!

 — Призматіс! — закричав Драко, піднявши паличку, і щит, що його можна було бачити навіть у воді, виникнув сяючою пласкою стіною. Вона була достатньо широкою, щоб прикрити Драко й пʼять інших драконів разом з ним від хаоситів, що щойно почали стріляти в них, коли вони пропливали повз, а це дозволило іншим пʼяти драконам повернути свою увагу назад до сили хаоситів, яку вони переслідували…​

Була напружена мить, коли закляття сну одне за одним влучали в призматичну стіну Драко, і Драко подякував Мерлінові, що жоден з тих чотирьох хаоситів не знав прокльон пробивного свердла…​

Потім пролунав звук перемоги драконів, і хаосити розвернулися до них ступнями й почали відпливати. Драко, його руки тепер трохи тремтіли, скасував призматичну стіну й опустив паличку.

Битва у воді виснажувала навіть більше, ніж битва на мітлах.

 — Не переслідувати! — крикнув Драко своїм солдатам, коли ті почали слідувати за Хаосом. — Сонорус! ФОРМУЙСЯ БІЛЯ МЕНЕ!

Сили драконів почали збиратися навколо Драко, і тоді сили Хаосу миттєво розвернулися й почали переслідувати драконів. Драко вголос вилаявся, коли почув гонг перемоги Хаосу, хтось неправильно направив свій простий щит, а потім сили драконів зблизилися достатньо, щоб захищати одне одного, і хаосити повернулися на мутну віддаль.

Якимось чином, незважаючи на їхню чисельну перевагу, дракони заробили на хаоситах бали тричі, а хаосити чотири рази у відповідь, і він чув, що одного шпигуна драконів стратили. Або Гаррі Поттер вигадав був купу чудових ідей надзвичайно швидко, або з якоїсь неймовірної причини він уже витратив чимало часу на міркування над битвою під водою. Щось у них не виходило, і Драко треба було обміркувати все.

Скидалося на те, що у всіх також були проблеми з одночасним плаванням та прицілюванням, битва може продовжуватися достатньо довго, щоб вичерпався час…​ тепер світилася лише половина далекого підводного місяця, це було погано…​ йому треба було обміркувати все швидко…​

 — Що таке? — запитала Падма Патіл, що зі своєю ватагою підпливла до Драко.

Падма була його другим заступником: вона була розумною й сильною, і на додачу ненавиділа Ґрейнджер та вважала Гаррі суперником, тому вона була надійною. Через спілкування з Падмою він усвідомив, що старе прислівʼя, ніби Рейвенклов — сестра Слизерина, не помилялося. Драко здивувався був, коли його батько сказав йому, що це прийнятний гуртожиток для його майбутньої дружини, але лише зараз він побачив у цьому сенс.

 — Почекаймо, доки всі будуть тут, — сказав Драко.

Насправді йому просто треба було відновити дихання. Бути генералом і наймогутнішим чарівником мало недоліки: доводилося весь час чаклувати.

Наступним прибув Забіні, що командував силою з двох сонечок та чотирьох драконів, одним з яких був Ґреґорі, що спостерігав за Забіні. Драко не довіряв Забіні. І ані Драко, ані Забіні не довіряли сонечкам достатньо, щоб у будь-якому підрозділі зробити їх більшістю. Вони мали бути вірними або напряму Драко, або Ґрейнджер, яку обдурили обіцянкою, що наприкінці драконів зрадять, коли обидва війська будуть знекровлені, так само, як більш вірні Гаррі хаосити не стріляли в сонечок через обман, ніби вони стрілятимуть несправжніми прокльонами сну й пізніше перейдуть на бік Хаосу; але можливо, що деякі сонечка справді вірні Хаосу й не стріляли справжніми прокльонами сну, і саме тому дракони не вигравали так, як мала б дозволити їхня чисельна перевага…​

Далі наблизився підрозділ, що зазнав втрат: три солдати тримали палички направленими на двох інших, що в них були порожні руки.

Драко стиснув щелепи. Чергові негаразди від зрадників. Йому треба обговорити з професором Квірелом, що варто додати якийсь метод принаймні карати зрадників, такі умови нереалістичні, у справжньому житті ти катував зрадників до смерті.

 — Генерале Мелфой! — закричав командир проблемного підрозділу, коли підплив, це був рейвенкловець на імʼя Террі. — Цесі підстрелив Богдана, але Цесі каже, що Келла сказала йому, що Богдан підстрелив Спектера…​

 — Неправда! — сказала Келла.

 — Правда! — заверещав Цесі. — Генерале Мелфой, вона — шпигунка.

 — Сомніум, — сказав Драко.

Пролунав потрійний гонг втрати одного балу Драконом, і тоді розслаблене тіло Келли почало відпливати геть.

Драко вже чув слово «рекурсія», і він міг розпізнати план Гаррі Поттера, коли той втілювався на його очах.

(На жаль, Драко не чув про автоімунні порушення, і йому не спадало на думку, що хитрий вірус почне свою атаку зі створення симптомів автоімунного порушення, щоб тіло почало не довіряти своїй імунній системі…​)

 — Загальний наказ! — підвищеним тоном сказав Драко. — Ніхто не стріляє в шпигунів, крім мене, Ґреґорі, Падми та Террі. Якщо хтось бачить щось підозріле, то треба звертатися до одного з нас.

А тоді…​

Пролунав гонг, що означав отримання двох балів Сонечком.

 — Що? — приблизно одночасно запитали Драко й Забіні. Вони крутили головами. Видається, ні в кого не влучили, й усі солдати Сонечка були присутні й під наглядом. (Крім Парваті, що була підстрелена якимось досі невідомим зрадником з загону Падми. І звісно Падма вистрелила в Парваті вдруге на випадок, якщо вона прикидалася, тому це була не вона…​)

 — Сонячний зрадник в Хаосі? — спантеличено запитав Забіні. — Але ж усі, про яких я знав, мали атакувати, коли Хаос зіткнувся з Сонечком…​

 — Ні! — сказала Падма тоном раптового усвідомлення. — Це Хаос стратив шпигуна!

 — Що? — запитав Забіні. — Але чому…​

І тоді Драко збагнув. Прокляття!

 — Бо Поттер вважає, що він тепер точно перемагає Сонечко, але не нас! Тому він не хоче втрачати жодного балу під час страти зрадників! Загальний наказ! Якщо треба стратити зрадника, спочатку вигукуйте «Сонечко»! І не забувайте одразу перемикатися назад…​

* * *

Ґрейнджер: 253, Мелфой: 252, Поттер: 252.

Тіло Лонґботома хаотично дрейфувало у воді, його руки й ноги були безладно направлені в різні боки. Коли Драко нарешті влучив був, вони всі знову в нього вистрелили, просто щоб бути спокійними.

Поряд був Гаррі Поттер, тепер під захистом призматичної сфери, він дивився на них весь суворий, а десь далеко останнє срібло серпика повільно зникало. Якби ж то Лонґботому вдалося підстрелити ще бодай одного солдата (Драко знав, що Гаррі про це думав), якби двом хаоситам вдалося протриматися трохи довше, то вони могли б виграти…​

Після того, як Драко переформував свої сили й знову вдарив, подальша битва й страта шпигунів на користь Сонечка призвели до того, що Сонечко було саме на один бал попереду Драконів і Хаосу. Щойно Гаррі почав використовувати цей прийом, у Драко не було вибору, крім як робити те саме.

Але тепер в них було втричі більше людей, ніж у генерала Хаосу: рештки Армії Драконів та останній сонячний зрадник — Драко, Падма й Забіні.

І Драко не був дурнем та наказав був Падмі забрати паличку Забіні, коли Лонґботом підстрелив Ґреґорі та пав від руки Драко. Хлопець обурено на нього подивився, сказавши, що Драко відтепер винен йому за це, і передав паличку.

Таким чином Драко й Падма мали перемогти генерала Хаосу.

 — Гадаю, ти не хочеш здатися? — запитав Драко, з найзлобнішою з усіх посмішок, які він будь-коли звертав до Гаррі Поттера.

 — Перемога або сон! — закричав генерал Хаосу.

 — Просто щоб ти знав, — сказав Драко, — у Забіні насправді немає старшої сестри, яку треба врятувати від ґрифіндорських хуліганів. Але в Забіні є мати, що не схвалює учнів маґлівського роду на кшталт Ґрейнджер, і я написав їй кілька рядків, і запропонував Забіні декілька послуг — нічого повʼязаного з моїм батьком, лише те, що я здатен зробити в школі. І, до речі, мати Забіні також не схвалює Хлопчика-Що-Вижив. Просто на випадок, якщо ти гадав, що Забіні й справді на твоєму боці.

Лице Гаррі стало навіть суворішим.

Драко підняв паличку й почав ритмічно дихати, накопичуючи сили для прокльону пробивного свердла. Призматична сфера Ґрейнджер тепер майже не поступалася в міцності сфері Драко, та й у Гаррі щит виходив не набагато слабшим. І де ці двоє брали час?

 — Лаґанн! — вимовив Драко, вклавши всі сили в це, і зелена спіраль спалахнула, і щит Гаррі розколовся, і майже в ту ж мить…​

 — Сомніум! — сказала Падма.

* * *

Ґрейнджер: 253, Мелфой: 252, Поттер: 254.

Гаррі з превеликим полегшенням видихнув, і не лише через те, що йому більше не треба було підтримувати призматичну сферу. Його рука тремтіла, коли він опустив паличку.

 — Знаєте, — сказав Гаррі, — я на мить почав хвилюватися.

Другий особливий наказ: якщо вам здається, що сонячний зрадник насправді не стріляє у вас, подеколи вдавайте, що вас підстрелили. Краще цільтеся в драконів, ніж у сонечок, але спокійно стріляйте в сонечок, якщо не можете стріляти в драконів.

Третій особливий наказ: Мерлін каже не стріляти в Блеза Забіні й у жодну з близнючок Патіл.

Широко вишкірившись, Парваті Патіл зідрала трансфігуровану латку зі свого символу на уніформі, і та зникла у воді.

 — Ґрифіндорці за Хаос, — сказала вона й повернула Забіні його паличку.

 — Дуже дякую, — сказав Гаррі й плавно вклонився дівчині з Ґрифіндору. — І тобі дякую, — він вклонився Забіні. — Знаєте, коли ви прийшли до мене з цим планом, я не міг вирішити, ви геніальні чи божевільні, а тоді я вирішив, що і те, і те. І до речі, — сказав Гаррі, тепер повернувшись до тіла Драко, — у Забіні є двоюрідна сестра…​

 — Сомніум, — пролунав голос Забіні.

* * *

Ґрейнджер: 255, Мелфой: 252, Поттер: 254.

І тіло Гаррі попливло геть, здивування та жах швидко зникли з лиця уві сні.

 — А якщо подумати, — радісно сказала Парваті, — хай ґрифіндорці будуть за Сонечко.

Вона почала сміятися, ще ніколи в житті вона не сміялася так пʼянко. Вона нарешті прибрала й замінила свою сестру-близнюка, а вона хотіла це зробити завжди, і це було бездоганно, усе було бездоганно…​

…​а тоді її паличка блискавично крутнулася в напрямку Забіні, що саме націлив паличку на неї.

 — Зажди! — сказав Забіні. — Не стріляй, не чини опору. Це наказ.

 — Що? — запитала Парваті.

 — Вибач, — не надто щиро сказав Забіні, — але я не можу бути повністю впевненим, що ти за Сонечко. Тому я наказую тобі дозволити мені вистрелити в тебе.

 — Чекай! — сказала Парваті. — Ми випереджаємо Хаос лише на один бал! Якщо ти вистрелиш у мене зараз…​

 — Я вистрелю в імʼя Драконів, звісно, — сказав Забіні, тепер трохи зверхньо. — Те, що ми змусили обманом їх робити це, не означає, що нам не варто скористатися цим прийомом.

Парваті витріщилася на нього, вона примружила очі.

 — Генерал Мелфой сказав, що твоїй матері не до вподоби Герміона.

 — Напевно, — сказав Забіні, досі з самовдоволеною посмішкою. — Але дехто з нас бажає дратувати батьків більше, ніж Драко Мелфой.

 — А Гаррі Поттер сказав, що в тебе є двоюрідна сестра…​

 — А-а, — сказав Забіні.

Парваті витріщилася на нього, вона намагалася розмірковувати, проте планування не було її сильною стороною. Забіні казав був, що його план полягає в тому, щоб таємно намагатися тримати кількість балів Хаосу й Драконів якомога ближчими, щоб вони використовували імʼя Сонечка для страти своїх зрадників замість того, щоб втратити навіть один бал, і це спрацювало…​ але…​ їй здавалося, що вона щось проґавила, вона не була слизеринкою…​

 — А чому б мені не вистрелити в тебе в імʼя Драконів? — запитала Парваті.

 — Бо я вище від тебе за званням, — відповів Забіні.

У Парваті було дуже погане передчуття щодо цього.

Вона довго на нього дивилася.

А потім…​

 — Сомні…​ — почала казати вона, а потім збагнула, що не сказала «За Драконів», і квапливо перервала себе…​

* * *

Ґрейнджер: 255, Мелфой: 254, Поттер: 254.

 — Привіт усім, — сказав Блез Забіні з екранів, здається вкрай задоволений, — гадаю тепер усе залежить від мене.

Усюди вздовж берега озера люди затамували подих.

Сонечко було попереду Драконів та Хаосу рівно на один бал.

Блез Забіні міг вистрелити у себе в імʼя Драконів чи Хаосу, або залишити все, як є.

Низка звуків дзвонів означала, що йде остання хвилина битви.

А слизеринець на екрані дивно, криво посміхався, подеколи граючись з паличкою. Темне дерево було ледь видно в темній воді.

 — А знаєте, — сказав Блез Забіні таким тоном, ніби довго репетирував ці слова, — насправді це лише гра. А ігри мають бути веселими. То як щодо того, щоб я просто зробив, що мені заманеться?

Розділ 34. Складнощі координації, ч.2

Мінерва й Дамблдор спільно застосували були свої таланти, щоб вичаклувати грандіозну сцену, що до неї зараз повільно плентався Квірел. Всередині вона була з міцної деревини, проте зовнішні поверхні блищали сплетінням мармуру й платини, та оздобленнями коштовного каміння кольорів усіх гуртожитків. Ані вона, ані директор не були кимось із засновників Гоґвортсу, але зачарування треба було підтримувати всього кілька годин. Мінерва зазвичай тішилася тими рідкісними випадками, коли виснажувала себе серйозною трансфігурацією. Вона мала б насолодитися безліччю маленьких виявів мистецтва та ілюзією пишноти, але цього разу робота супроводжувалася була лячним передчуттям, наче вона сама риє собі могилу.

Але наразі Мінерва почувалася трохи краще. Була коротка мить, коли все могло б вибухнути, але Дамблдор вже стояв і тепло аплодував, а ще ніхто не виявився достатньо дурним, щоб бунтувати перед очима директора.

І вибуховий настрій швидко змінився збірним почуттям, яке, мабуть, можна описати фразою Та годі вже!

Блез Забіні підстрелив себе в імʼя Сонечка, тому фінальний рахунок був 254:254:254.

* * *

Поза сценою троє учнів чекали на те, щоб піднятися, і зиркали одне на одного із сумішшю люті й розчарування. Становище погіршувало те, що вони досі були мокрими після того, як їх вивудили з озера, і що зігріваючих чарів, вочевидь, було недостатньо для скасування ефекту морозного грудневого повітря. А може причина була лише в їхньому настрої.

 — Це все, — сказала Ґрейнджер. — З мене достатньо! Жодних зрадників!

 — Я повністю погоджуюся з вами, міс Ґрейнджер, — відгукнувся Драко крижаним тоном. — Побавилися й годі.

 — І що ви двоє збираєтеся робити щодо цього? — різко втрутився Гаррі Поттер. — Професор Квірел вже сказав, що не заборонить шпигунів!

 — Ми заборонимо їх за нього, — похмуро сказав Драко. Він навіть не розумів, який саме зміст вкладав у слова, що їх промовляв, але сам акт мовлення наче викристалізовував план…​

* * *

Сцена й справді була добре зробленою, принаймні для тимчасової споруди. Творці не потрапили в поширену пастку захоплення власною ілюзією розкоші й знали дещо про архітектуру та візуальний стиль. Драко стояв на тому місці, яке очевидно було призначене для нього — глядачі бачили його в оточенні слабкого ореолу смарагдового сяяння. Ґрейнджер стояла там, куди їй вказав Драко, і була ніби оточеною ореолом сапфірів Рейвенклову. А щодо Гаррі Поттера — на нього Драко наразі не дивився.

Професор Квірел…​ прокинувся, чи щось на кшталт. Він спирався на вільне від усілякого коштовного оздоблення платинове підвищення. Професор захисту підкреслено перекладав і вирівнював у руках три конверти, які містили пергаменти, що на них три генерали написали свої бажання. Всі учні Гоґвортсу спостерігали за цим і чекали.

Нарешті професор Квірел відірвав погляд від конвертів.

 — Що ж, — сказав професор із захисту. — Це доволі незручно.

Натовпом промайнуло легке хихикання з нотками істерики.

 — Гадаю, ви всі губитеся у здогадах, як саме я вчиню? Нічого тут не зробиш. Я маю вчинити справедливо. Першочергово я хотів зробити невеличку промову, але, видається, містер Мелфой і міс Ґрейнджер мають дещо, чим хочуть із вами поділитися.

Драко моргнув, а потім він і Ґрейнджер обмінялися швидкими поглядами: ти не проти якщо я?.. — так, звісно — і Драко голосно заговорив.

 — Ми з генералом Ґрейнджер хотіли б сказати, — Драко використовував свій найофіційніший тон, бо знав, що його голос посилюється й передається, — що відтепер ми не будемо приймати допомогу від зрадників. І якщо у битві ми дізнаємося, що Поттер прийняв зрадників з будь-якого з наших військ, ми обʼєднаємося, щоб знищити його.

І Драко кинув сповнений злоби погляд на Хлопчика-Що-Вижив. Як тобі таке, генерале Хаосу!

 — Я повністю погоджуюся із генералом Мелфоєм, — сказала Ґрейнджер поруч із ним, її високий голос звучав чисто й сильно. — Жоден з нас не використовуватиме зрадників, і якщо генерал Поттер вчинить інакше, ми зітремо його з поля бою.

Від спостерігачів лунав здивований шепіт.

 — Дуже добре, — сказав, посміхаючись, їхній професор із захисту. — Вам двом знадобилося чимало часу, але ви все ще заслуговуєте на вітання, бо додумалися до цього раніше за інших генералів.

Знадобився час, щоб це збагнути…​

 — У майбутньому, містере Мелфой, міс Ґрейнджер, перш ніж прийти до мого кабінету з будь-яким проханням, розгляньте шляхи подолання проблеми без мого втручання. Я не зніматиму бали Квірела з цієї нагоди, але наступного разу можете очікувати на втрату пів сотні, — професор Квірел задоволено посміхався. — А що ви скажете з цього приводу, містере Поттер?

Гаррі кинув погляд на Ґрейнджер, потім на Драко. Його обличчя видавалося спокійним, хоча Драко був упевнений, що краще використати слово контрольованим.

Зрештою Гаррі Поттер заговорив, тримаючи свій голос рівним.

 — Легіон Хаосу й надалі із задоволенням прийматиме зрадників. Побачимося на полі бою.

Драко знав, що його обличчя виказувало подив, споглядаючі учні шоковано перешіптувалися, а коли Драко подивився на передній ряд, то помітив, що навіть хаосити Гаррі були приголомшеними.

Обличчя Ґрейнджер було злим і ставало ще злішим.

 — Містере Поттер, — різко, наче прикидаючись вчителькою, сказала вона, — ви що, намагаєтеся бути нестерпним?

 — Безсумнівно ні, — спокійно відповів Гаррі Поттер. — Я не змушуватиму вас робити це щоразу. Побийте мене раз, і я залишуся побитим. Але самих погроз не завжди достатньо, генерале Сонечко. Ви не запропонували мені приєднатися до вас, а спробували навʼязати мені свою волю. Й іноді, щоб навʼязати ворогові свою волю, його треба спочатку перемогти. Розумієте, я скептично ставлюся до того, що Герміона Ґрейнджер, найяскравіша академічна зіронька Гоґвортсу, і Драко, син Луціуса, нащадок шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв, зможуть працювати разом для знищення свого спільного ворога — Гаррі Поттера.

На обличчі Гаррі зʼявилася задоволена посмішка.

 — Можливо, я просто зроблю те, що Драко намагався зробити із Забіні, — напишу листа Луціусу Мелфою і дізнаюся, якої він думки з цього приводу.

 — Гаррі! — скрикнула Ґрейнджер сповненим жаху голосом. Скрики лунали також і з боку глядачів.

Драко контролював вируючу у ньому злість. Казати таке публічно було дурістю з боку Гаррі. Якби він просто зробив це, могло б і спрацювати, Драко би про таке навіть не подумав, але тепер, якщо батько втрутиться, це виглядатиме так, наче він грає Гаррі на руку…​

 — Якщо ти вважаєш, що ти зможеш маніпулювати моїм батьком, лордом Мелфоєм, так легко, — холодно відповів Драко, — то на тебе чекає велике здивування, Гаррі Поттере.

Щойно останні слова покинули його рота, Драко зрозумів, що загнав власного батька у кут, здебільшого навіть не збираючись цього робити. Батькові це, найімовірніше, не сподобається, анітрохи, але тепер він не зможе цього виказати…​ Драко доведеться просити пробачення за це. Це насправді було випадковістю, але дивно навіть думати, що він взагалі таке скоїв.

 — Тоді вперед, розбийте злого генерала Хаосу, — Гаррі й досі виглядав задоволено. — Я не зможу перемогти обидва ваші війська, якщо ви й справді працюватимете разом. Але мені цікаво, чи не зможу я розділити вас до того.

 — Ти не зможеш, і ми розчавимо тебе! — сказав Драко Мелфой.

І поряд із ним Герміона Ґрейнджер рішуче кивнула.

На деякий час запала здивована тиша.

 — Що ж, — сказав професор Квірел, — я не такого очікував від цієї конкретної розмови.

Обличчя професора із захисту мало заінтригований вигляд.

 — Чесно кажучи, містере Поттер, я очікував, що ви негайно, із посмішкою на обличчі, поступитеся, а потім оголосите, що давно вже розкусили суть мого уроку, але вирішили не псувати його для інших. Дійсно, я спланував свою промову відповідно, містере Поттер.

Гаррі Поттер лише потиснув плечима.

 — Вибачте щодо цього, — тільки й сказав він.

 — О, не хвилюйтеся, — відповів професор Квірел. — Це також підійде.

І професор Квірел повернувся від трьох учнів і випрямився біля підвищення, щоб звернутися до всіх спостерігачів. Його звичний вираз відчуженої втіхи зняло як рукою, і коли він знову заговорив, його голос підсилився більше, ніж зазвичай.

 — Якби не Гаррі Поттер, — голос професора Квірела був жорстким і холодним, наче грудень, — Відомо-Хто б переміг.

Тиша запала миттєво. Повна тиша.

 — Не сумнівайтеся, Темний Лорд перемагав. Аврорів, що наважувалися виступити проти нього, ставало дедалі менше, на дружинників, що протистояли йому, полювали. Один Темний Лорд і пʼятдесят смертежерів перемагали проти країни з тисячами населення. Це поза межами сміховинності! Не існує оцінок достатньо низьких, щоб я міг оцінити рівень некомпетентності!

Обличчя директора Дамблдора було похмурим, а обличчя глядачів — збентеженими. Тривала цілковита тиша.

 — Чи розумієте ви зараз, як таке сталося? Ви побачили це сьогодні. Я дозволив зрадників і не дав генералам жодних засобів їх угамувати. Ви побачили результат. Кмітливі змови і кмітливі зради, дійшло до того, що останній солдат, що залишився на полі бою, застрелив себе! Ви жодним чином не можете сперечатися з тим, що всі три війська могли б бути розбиті будь-яким зовнішнім ворогом, який мав би єдність всередині.

Професор Квірел обперся об підвищення, його голос зловісно напружився. Він витягнув праву руку, широко розкривши долоню і розправивши пальці.

 — Розділення — це слабкість, — рука професора міцно стиснулася в кулак. — Єдність — це сила. Темний Лорд добре розумів це, хай які в нього були недоліки. І він використав це розуміння, щоб створити той один простий винахід, який зробив його найжахливішим темним лордом в історії. Ваші батьки протистояли одному Темному Лордові. І пʼятдесяти абсолютно згуртованим смертежерам, які знали, що будь-яку пробоїну в їхній відданності буде покарано смертю, і будь-яку слабкість чи некомпетентність буде покарано болем. Ніхто не міг уникнути хватки Темного Лорда, відколи приймав його мітку. І смертежери погоджувалися прийняти цю жахливу мітку, бо знали — щойно вони приймуть її, вони будуть згуртовані, а протистоятимуть розділеній території. Один Темний Лорд і пʼятдесят смертежерів могутністю однієї Чорної мітки перемогли б цілу країну.

Голос професора Квірела був похмурим і важким.

 — Ваші батьки могли боротися в подібний спосіб. Вони не стали. Чоловік на імʼя Єрмі Вібл закликав націю впровадити військовий призов, хоча йому не вистачало бачення і він не запропонував мітку Британії. Єрмі Вібл знав, що з ним станеться. Він сподівався, що його смерть надихне інших. Тому Темний Лорд заразом забрав також його сімʼю. Їхні порожні шкіри не навіювали нічого, окрім страху, і ніхто більше не наважувався говорити. І ваші батьки зіткнулися би з наслідками свого мерзенного боягузства, якби їх не врятував однорічний хлопчик, — обличчя професора Квірела виказувало абсолютну зневагу. — Драматург назвав би це dei ex machina, бо вони не зробили нічого, щоб заслужити своє спасіння. Той-Кого-Не-Можна-Називати міг не заслуговувати на перемогу, але не сумнівайтеся, ваші батьки заслуговували поразки.

Голос професора із захисту бринів, наче залізо.

 — І ось що я скажу: ваші батьки нічого не навчилися! Нація досі фрагментована і слабка! Як багато десятиріч розділяє Ґріндельвальда і Відомо-Кого? Гадаєте, ви не побачите наступну загрозу за свого життя? Чи повторите ви тоді дурість своїх батьків, коли сьогодні ви так чітко бачили результати перед собою? Бо я знаю, що робитимуть ваші батьки, коли настане день темряви! Я знаю, який урок вони вивчили! Вони навчилися ховатися, наче боягузи, і нічого не робити, чекаючи на спасіння від Гаррі Поттера!

В очах директора Дамблдора стояла задумлива зацікавленість. Учні дивилися на свого професора захисту із подивом, злістю й захватом.

Очі професора Квірела стали такими ж холодними, як його голос.

 — Запамʼятайте це, і запамʼятайте добре. Той-Кого-Не-Можна-Називати жадав керувати цією країною, вічно тримати її своєю злою хваткою. Але він, хоча б, жадав керувати країною живих, а не купкою попелу! Існували темні лорди, що були божевільними, що мріяли лише про те, щоб перетворити світ на величезне погребальне вогнище! Були війни, під час яких цілі країни виступали проти інших. Ваші батьки майже програли проти пів сотні, яка збиралася взяти цю країну живцем! Як швидко вони були б розтрощені більш чисельним, ніж вони, ворогом, якого не хвилювало б нічого, окрім їхнього знищення? Ось що я пророкую: коли постане наступна загроза, Луціус Мелфой проголосить, що ви маєте послідувати за ним або загинути, що єдина ваша надія — довіритися його жорстокості й силі. І хоча у це віритиме навіть сам Луціус Мелфой, це буде брехнею. Адже коли Темний Лорд зник, Луціус Мелфой не обʼєднав смертежерів, їх було миттєво розбито, вони розбіглися, наче побиті батогами собаки, і зрадили одне одного! Луціус Мелфой недостатньо сильний, щоб бути істинним лордом, ані темним, ані навпаки.

Драко Мелфой стискав кулаки так, що біліли кісточки, у його очах стояли сльози, і лють, і нестерпний сором.

 — Ні, — сказав професор Квірел, — я не думаю, що Луціус Мелфой буде тим, хто вас врятує. Якщо ви думаєте, що я говорю задля власної користі, час скоро покаже, що це не так. Я не надаю вам жодної рекомендації, мої учні. Я кажу, що якби вся країна знайшла лідера такого ж сильного, як Темний Лорд, але достойного і чистого, і прийняла його мітку, то така країна могла б розчавити будь-якого темного лорда наче комаху, і ніхто з решти нашого розділеного магічного світу не становив би для неї загрози. І якщо навіть ще більш могутній ворог постане проти нас у війні на знищення, то тільки обʼєднаний магічний світ зможе вижити.

Пролунали скрики, здебільшого від учнів маґлівського роду. Учні в оздоблених зеленим мантіях виглядали трохи спантеличено. Тепер вже Гаррі Поттер стискав кулаки і тремтів, а Герміона Ґрейнджер поруч із ним була розлюченою і збентеженою.

Директор підвівся зі свого місця, його обличчя стало суворим. Він ще не сказав ані слова, але наказ був зрозумілим.

 — Я не кажу, яка загроза прийде, — продовжував професор Квірел. — Але ви не проживете все своє життя у мирі, хіба що історія світу почне являти собою путівник для його майбутнього. І якщо у майбутньому ви вчините так, як сьогодні вчинили три війська, якщо ви не зможете відкинути убік свої дрібʼязкові суперечки і прийняти мітку одного лідера, то вам дійсно варто мріяти, щоб Темний Лорд був живим і керував вами, і проклинати день, коли народився Гаррі Поттер…​

 — Достатньо! — заволав Албус Дамблдор.

Запанувала тиша.

Професор Квірел повільно повернув голову і подивився туди, де Албус Дамблдор стояв у своїй чарівницькій люті. Їхні погляди зустрілися, і безшумний натиск придавив учнів, що слухали і боялися поворухнутися.

 — Ви також підвели цю країну, — сказав професор Квірел. — І ви обізнані про небезпеку не менше за мене.

 — Такі промови не для вух учнів, — голос Албуса Дамблдора погрозливо зростав. — І не для ротів професорів!

Професор Квірел відповів сухо.

 — Було багато промов, що вони проголошувалися для вух дорослих, коли Темний Лорд підіймався. І дорослі плескали й вітали, і йшли додому, гарно розважені. Але я підкорюся вам, директоре, і не виголошуватиму більше промов, які вам не подобаються. Мій урок простий. Я й надалі нічого не робитиму зі зрадниками, і ми побачимо, що здатні зробити щодо цього учні, коли вони не очікують порятунку від професорів.

Тоді професор Квірел повернувся назад до учнів, і його рот скривився у посмішку, що вона, видавалося, розсіяла жахливий тиск, наче бог своїм подихом розганяв хмари.

 — Але, будь ласка, будьте поблажливими до тих зрадників, що були дотепер. Вони всього лише хотіли повеселитися.

Пролунав сміх, спершу знервований, але професор Квірел стояв, криво посміхаючись, і напруга частково спала, а сміх вирівнявся.

* * *

Розум Драко досі кружляв крізь тисячі запитань і заціпенілий жах, коли професор Квірел приготувався відкрити конверти, що в них трійця записала свої бажання.

Драко ніколи не замислювався про те, що подорожуючі на Місяць маґли були більшою загрозою, ніж повільний занепад чаклунства, чи що батько показав себе надто слабким для того, щоб їх зупинити.

І, що дивніше, очевидний прихований зміст: професор Квірел вірив, що Гаррі міг. Професор із захисту міг проголосити, що не дає жодних рекомендацій, але він згадував Гаррі Поттера знову і знову у своїй промові. Напевно, інші думають про те саме, що й Драко.

Це було сміховинно. Хлопчик, що вкрив набите крісло блиском і назвав це троном…​

Хлопчик, що протистояв Снейпові і переміг прошепотів зрадницький голос, цей хлопчик може вирости у лорда достатньо сильного, щоб керувати, достатньо сильного, щоб врятувати нас всіх…​

Але Гаррі був вихований маґлами! Він практично сам був бруднокровцем, він не боротиметься проти своєї названої сімʼї…​

Він знає їхні мистецтва, їхні таємниці і їхні методи. Він може взяти всю маґлівську науку і використати її проти них, разом із нашою чарівницькою силою.

Але що як він не погодиться? Що як він занадто слабкий?

Тоді, сказав внутрішній голос, це доведеться зробити тобі, чи не так, Драко Мелфой?

Серед натовпу поновилася тиша, коли професор Квірел відкрив перший конверт.

 — Містере Мелфой, ви бажаєте…​ щоб Слизерин виграв Кубок Гуртожитків.

Глядачі здивовано мовчали.

 — Так, професоре, — чистим голосом сказав Драко, знаючи, що звук, знову ж таки, підсилюється. — Якщо ви не можете цього зробити, тоді щось інше для Слизерину…​

 — Я не нагороджуватиму очками гуртожитку просто так, — сказав професор Квірел. Він задумливо постукав себе по щоці. — Це робить ваше бажання достатньо складним, щоб бути цікавим. Чи не погодитеся ви пояснити навіщо це, містере Мелфой?

Драко відвернувся від професора із захисту і подивився на натовп, стоячи на фоні платини і смарагдів. Не всі слизеринці вболівали за Армію Драконів, існували анти-мелфоївські фракції, які виказували своє невдоволення, підтримуючи Хлопчика-Що-Вижив чи навіть Ґрейнджер. І вчинок Забіні сильно заохотив ці фракції. Треба нагадати їм, що Слизерин означає Мелфой і Мелфой означає Слизерин…​

 — Ні, — сказав Драко. — Вони слизеринці, вони зрозуміють.

Від глядачів пролунав сміх, особливо з боку слизеринців — навіть декого з тих, хто лише мить тому назвали б себе анти-мелфоївськими.

Лестощі — чудова річ.

Драко знову повернувся до професора Квірела й здивувався зніяковілому виразу обличчя Ґрейнджер.

 — Щодо міс Ґрейнджер, — професор Квірел розірвав конверт, — ви бажаєте щоб…​ Рейвенклов отримав Кубок Гуртожитків?

Сміху було чимало — хихикнув навіть Драко. Він не знав, що Ґрейнджер також грає в цю гру.

 — Що ж, кхм, — Ґрейнджер, видавалося, затиналася, пригадуючи завчену напамʼять промову, — я мала на увазі, що…​

Вона глибоко вдихнула.

 — У моєму війську були солдати з кожного гуртожитку, і я жодним чином не хочу виказати неповаги до жодного з них. Але гуртожитки також повинні мати значення. Було дуже сумно, коли учні з одного гуртожитку проклинали одне одного через те, що вони належали до різних військ. Люди повинні мати можливість покладатися на членів свого гуртожитку. Саме тому Ґодрик Ґрифіндор, і Салазар Слизерин, і Ровіна Рейвенклов, і Гельґа Гафелпаф насамперед і створили чотири гуртожитки Гоґвортсу. Я генерал Сонечка, але насамперед я Герміона Ґрейнджер з Рейвенклову, і я пишаюся тим, що є частиною гуртожитку віком у вісімсот років.

 — Гарно сказано, міс Ґрейнджер! — пролунав голос Дамблдора.

Гаррі Поттер стояв насуплений, і щось засвербіло на краю свідомості Драко.

 — Цікава позиція, міс Ґрейнджер, — сказав професор Квірел. — Але існують часи, коли слизеринцю корисно мати друзів у Рейвенклові, а ґрифіндорцю — у Гафелпафі. Звісно для вас буде найкраще, якщо ви зможете покладатися одночасно і на друзів зі свого гуртожитку, і на друзів у своєму війську?

Ґрейнджер кинула швидкий погляд у бік інших учнів і вчителів, але нічого не сказала.

Професор Квірел кивнув, наче сам собі, а потім розкрив останній конверт. Поряд із Драко Гаррі Поттер відчутно напружився, коли професор із захисту витягав пергамент.

 — І містер Поттер бажає, щоб…​

Професор Квірел зупинився, вдивляючись у пергамент.

Потім аркуш пергаменту охопило полумʼя, і він швидко згорів у яскравому, сильному вогні. З пальців професора Квірела плавно посипався чорний попіл, а його обличчя анітрохи не змінилося.

 — Будь ласка, обмежте себе здійсненними бажаннями, містере Поттер, — сухо сказав професор Квірел.

Пауза розтягнулася надовго — Гаррі, що стояв поряд із Драко, видавався трохи приголомшеним.

Про що, в імʼя Мерліна, він попросив?

 — Я сподіваюся, ви приготували інше бажання, на випадок якщо я не зможу здійснити це?

Ще одна пауза.

Гаррі глибоко вдихнув.

 — Ні, але я вже придумав інше, — Гаррі Поттер повернувся до глядачів, і його голос ставав дедалі впевненішим. — Люди бояться зрадників через пряму шкоду, якої вони завдають: солдати, що вони їх підстрелюють, секрети, що вони їх видають. Але це лише частина загрози. Те, що роблять люди через свій страх перед зрадниками, також має свою ціну. Я використав цю тактику сьогодні, проти Сонечка і Дракона. Я не казав своїм зрадникам завдавати якомога більше прямої шкоди. Я наказав їм поводитися таким чином, щоб посіяти якнайбільше недовіри й плутанини, змусивши генералів вдаватися до найзатратніших заходів, щоб спробувати зупинити зрадників і уникнути повторення ситуації. Коли існує кілька зрадників, і проти них стоїть уся країна, розумно, щоб шкода, яку заподіюють кілька зрадників, була меншою за ту, що походить від тих, хто намагається їх зупинити. Ліки можуть бути гіршими за хворобу…​

 — Містере Поттер, — різко втрутився професор із захисту, — історія навчає нас, що ви помиляєтеся. Покоління ваших батьків зробило замало, щоб обʼєднати себе, а не забагато! Уся ця країна майже пала, містере Поттер, але ви не могли цього бачити. Можете спитати своїх однокласників з Рейвенклову, скільки з них втратили сімʼї через Темного Лорда. Або, якщо ви мудріші за це — не питайте! Чи маєте ви якесь бажання, містере Поттер?

 — Якщо ви не проти, — мʼяко сказав Албус Дамблдор, — мені хотілося б почути, що хоче сказати Хлопчик-Що-Вижив. Він має більше досвіду у припиненні війн, ніж будь-хто з нас.

Кілька людей засміялося.

Гаррі Поттер перевів погляд на Дамблдора. Якусь мить він роздумував.

 — Я не кажу, що ви помиляєтеся, професоре Квірел. Під час останньої війни люди не діяли спільно, і ціла країна майже пала перед кількома десятками нападників, і, так, це було жалюгідно. І якщо наступного разу ми зробимо таку саму помилку, це буде навіть більш жалюгідно. Але одну й ту саму війну не ведуть двічі. Проблема в тому, що ворогові також дозволено бути розумним. Якщо ви розділені, то ви уразливі одним чином, але коли ви намагаєтеся обʼєднатися, то відкриваєтеся іншим ризикам і постаєте перед іншими витратами, і ворог спробує цим скористатися. Ви не можете перестати думати, досягнувши лише одного рівня гри.

 — Простота має свої переваги, містере Поттер, — відповів сухий голос професора Квірела. — Сподіваюся, сьогодні ви навчились чогось про небезпеку стратегій більш складних, ніж обʼєднати своїх людей і напасти на ворога. І якщо все це якимось чином не веде до вашого бажання, я буду вкрай роздратованим.

 — Так, — сказав Гаррі Поттер, — було доволі важко вигадати бажання, яке б символізувало ціну єдності. Але проблема того, щоб діяти спільно, стосується не лише війн. Ми все своє життя вирішуємо цю проблему, щодня. Коли всі координуються, використовуючи ті самі правила, але ці правила дурні, то якщо одна людина вирішить зробити щось інакше, то вона порушує правила. Але якщо всі вирішать робити інакше, то можна. Саме така проблема виникає, коли всі мають діяти разом. Але для першої людини, що висловлюється, це наче виступати проти цілого натовпу. І якщо ви гадаєте, що єдина важлива річ — щоб люди постійно були в єдності, то ви ніколи не зможете змінити гру, хай які дурні в ній правила. Тож, моє бажання, яке символізує, що трапляється, коли люди обʼєднуються у неправильному напрямку: я хочу, щоб у Гоґвортсі грали у квідич без снича.

 — ЩО? — заволали сотні голосів із натовпу, а у Драко відвисла щелепа.

 — Снич руйнує всю гру. Все, що роблять інші гравці, наприкінці немає жодного значення. Гра матиме незчисленно більше сенсу, якщо просто купити годинник. Це одна з тих неймовірно тупих речей, які ви не помічаєте тільки тому, що виросли із ними. Одна з тих речей, які люди роблять, бо так роблять всі інші…​

Але Гаррі Поттера більше не було чутно, адже бунт вже піднявся.

* * *

Бунт скінчився десь за пʼятнадцять секунд, коли гігантський спалах полумʼя зірвався з найвищої вежі Гоґвортсу під гуркотіння сотні громів. Драко не знав, що Дамблдор здатен на таке.

Учні акуратно і тихо розсілися на місця.

Професор Квірел невпинно сміявся.

 — Нехай буде так, містере Поттер. Вашу волю буде виконано, — професор Квірел зробив навмисну паузу. — Звісно, я обіцяв лише один хитрий план. І це все, що ви троє отримаєте.

Драко майже очікував цього, але слова все одно вразили його. Він обмінявся швидкими поглядами із Ґрейнджер, вони були очевидними союзниками, але їхні бажання були прямо протилежними…​

 — Ви маєте на увазі, — спитав Гаррі, — що ми маємо обрати спільне бажання?

 — О, це буде аж занадто, — відповів професор Квірел. — Ви троє не маєте жодного спільного ворога, чи не так?

І на одну коротку мить, таку швидку, що Драко подумав, може йому це здалося, погляд професора із захисту перемістився в бік Дамблдора.

 — Ні, — сказав професор Квірел. — Я маю на увазі, що маю виконати три бажання за допомогою одного плану.

Запала розгублена тиша.

 — Це неможливо, — рішуче сказав Гаррі поряд із Драко. — Навіть я такого не можу. Два з цих бажань взаємно несумісні. Це логічно неможливо…​ — і тоді Гаррі осікся.

 — Ви ще замолоді, щоб казати мені, чого я не можу зробити, містере Поттер, — професор Квірел коротко й сухо посміхнувся.

Тоді професор Квірел обернувся до глядачів.

 — Чесно кажучи, я не впевнений у вашій здатності вивчити сьогоднішній урок. Ідіть додому й насолоджуйтеся компанією ваших сімей, чи того, що від них залишилося, доки вони ще живі. Моя сімʼя давно загинула від руки Темного Лорда. Побачимось на заняттях.

Запала безмовна тиша, і коли професор Квірел вже відвернувся, щоб зійти зі сцени, Драко почув тихий, вже не підсилений голос професора із захисту.

 — А з вами, містере Поттер, я поговорю зараз.

Розділ 35. Складнощі координації, ч.3

Вони прийшли до кабінету професора з захисту. Професор Квірел щільно зачинив двері, і лише потім сперся на спинку стільця й заговорив.

Голос професора з захисту був дуже спокійним, і це непокоїло Гаррі значно більше, ніж якби той кричав.

 — Я стараюся, — тихо сказав професор Квірел, — взяти до уваги вашу молодість. Що я сам у вашому віці був надзвичайним дурнем. Ви розмовляєте зі стилем дорослого та втручаєтеся в дорослі ігри, і подеколи я забуваю, що ви лише плутаєтеся під ногами. Сподіваюся, містере Поттер, що ви своїм втручанням щойно не вбили себе, не знищили свою країну та не програли наступну війну.

Гаррі довелося докласти всіх зусиль, щоб його дихання залишалося рівним.

 — Професоре Квірел, я і так сказав значно менше, ніж хотів, а просто промовчати я не міг. Ваші пропозиції надзвичайно збентежать будь-кого, хто бодай трохи знає маґлівську історію останнього сторіччя. Назва італійських фашистів — вкрай бридкі люди — походить від fasces, що означає жмут звʼязаних прутів і символізує ідею того, що єдність — це сила…​

 — Отже бридкі італійські фашисти вірили, що єдність сильніша за розбіжність, — сказав професор Квірел, у його голосі вже чулася різкість. — Напевно вони також вірили, що небо блакитне, і пропагували ідею, що не варто кидати собі на голову каміння.

Зворотна дурість не є розумністю; найдурніша людина може сказати, що сонце світить, проте воно через це не згасне…​

 — Гаразд, ваша правда, це був аргумент ad hominem, ця ідея неправильна не через те, що фашисти її висловлювали. Але, професоре Квірел, не можна, щоб уся країна прийняла мітку одного диктатора! Це ж єдина точка відмови! Слухайте, я сформулюю це так. Припустімо, що ворог просто накладе на того, хто керує міткою, Імперіус…​

 — Могутнього чарівника непросто підкорити Імперіусом, — сухо сказав професор Квірел. — А якщо ви неспроможні знайти гідного лідера, то ви вже приречені. Але гідні лідери існують. Питання в тому, чи підуть за ними люди.

Гаррі запустив руки у своє волосся від розпачу. Він хотів попросити перерви й змусити професора Квірела прочитати «Злет і падіння Третього Рейху», а потім почати цю розмову спочатку.

 — Навряд чи, якби я запропонував демократію як кращу форму правління, ніж диктатуру…​

 — Зрозуміло, — сказав професор Квірел. Він на мить заплющив очі, потім знову їх розплющив. — Містере Поттер, ідіотизм квідичу для вас очевидний, адже вас не виховували з пошаною до цієї гри. Якби ви ніколи не чули про вибори, містере Поттер, і просто побачили, що відбувається насправді, то вам було б не до вподоби те, що ви побачили б. Візьмемо нашого обраного міністра магії. Хіба він наймудріший, найсильніший, найвеличніший з нашого народу? Ні; він блазень, власність Луціуса Мелфоя. Чарівники пішли на вибори між Корнеліусом Фаджем та Танею Ліч, що змагалися були в грандіозному та видовищному змаганні, після того, як у «Щоденному віщуні», що також під контролем Луціуса Мелфоя, оголосили, що лише ці два кандидати варті уваги. Припущення, що Корнеліус Фадж — найкращий лідер, якого може запропонувати наша країна, ніхто не зможе вислухати без сміху. Наскільки я чув і бачив, у маґлівському світі все те ж саме. Остання маґлівська газета, що я читав, згадувала, що попередній президент Сполучених Штатів був колишнім актором. Якби ви не виховувалися з виборами, містере Поттер, їхня дурість була б так само очевидною для вас, як і у випадку з квідичем.

У Гаррі відвисла щелепа, він намагався відшукати слова.

 — Суть виборів не в тому, щоб знайти найкращого лідера, а в тому, щоб політики достатньо боялися виборців, щоб не стати цілковитим злом, як зазвичай диктатори…​

 — Остання війна, містере Поттер, відбувалася між Темним Лордом і Дамблдором. І хоча Дамблдор був лідером з купою вад і програвав війну, припускати, ніби будь-який з обраних за той час міністрів магії міг би замінити Дамблдора — просто сміховинно! Сила в могутніх чарівниках і їхніх послідовниках, а не у виборах і дурнях, яких обирають. Це урок новітньої історії чаклунської Британії, і я сумніваюся, що наступна війна дасть якийсь інший урок. Якщо ви переживете її, містере Поттер, чого не трапиться, якщо ви не позбудетеся захопливих ілюзій дитинства!

 — Якщо ви гадаєте, що в пропонованому вами напрямку дій немає небезпек, — сказав Гаррі, і попри все його голос став різким, — то це також дитяча ілюзія.

Гаррі непохитно втупився в очі професора Квірела, той відповів незмигним поглядом.

 — Такі небезпеки, — холодно відповів професор Квірел, — мають обговорюватися в кабінетах на кшталт цього, а не в промовах. Дурнів, що вибрали Корнеліуса Фаджа, не цікавлять складнощі й обережність. Покажи їм щось складніше, ніж гучні аплодисменти, і воюватимеш сам. Це, містере Поттер, і було вашою дитячою помилкою, якої Драко Мелфой не припустився б навіть у вісім років. Навіть вам мало б бути очевидним, що варто помовчати і спочатку порадитися зі мною, а не висловлювати свої сумніви перед натовпом!

 — Я не друг Албусові Дамблдору, — сказав Гаррі, не менш холодним голосом, ніж професор Квірел. — Проте він не дитина, і йому моє занепокоєння не здалося дитячим, як і не здалося, що мені варто зачекати з тим, щоб його висловити.

 — О, то ви тепер дослухаєтеся до директора, чи не так?

Професор Квірел підвівся з-за стола.

* * *

Коли Блез завернув за ріг дорогою до кабінету, то побачив професора Квірела, що вже стояв там і спирався на стіну.

 — Блез Забіні, — сказав професор з захисту, випрямившись. Його очі скидалися на темні камені, а голос нагнав на Блеза дрижаків.

Він нічого мені не може зробити, я просто маю цього не забувати…​

 — Гадаю, — сказав професор Квірел чистим холодним голосом, — я вже здогадався, хто ваш роботодавець. Але я почую, як ви самі це скажете, а також розповісте про ціну, за яку вас купили.

Блез знав, що пітніє під мантією, і що вологу вже видно на його лобі.

 — Мені дали можливість показати, що я кращий за всіх трьох генералів, і я нею скористався. Багато хто мене тепер ненавидить, але є також чимало слизеринців, що мене через це люблять. З чого ви взяли, що я…​

 — Не ви розробили план сьогоднішньої битви, містере Забіні. Скажіть мені, хто це зробив.

Блез гучно ковтнув слину.

 — Ну…​ тобто, в такому разі…​ ви ж уже знаєте, хто це зробив, так? Єдина настільки схиблена людина — це Дамблдор. І він захистить мене, якщо ви спробуєте щось зробити.

 — Дійсно. Назвіть мені ціну, — погляд професора з захисту не помʼякшав.

 — Моя двоюрідна сестра, Кімберлі, — сказав Блез, знову ковтнувши, він намагався стримати тремтіння голосу. — Вона справді існує, і її цькують, Поттер це перевірив, він не дурень. Тільки Дамблдор сказав, що це він нацькував хуліганів саме для цього плану, і якщо я працюватиму на нього, то з нею все буде гаразд, а якщо працюватиму на Поттера, то Кімберлі очікують лише більші проблеми!

Професор Квірел довго мовчав.

 — Зрозуміло, — сказав професор Квірел, тепер значно добріше. — Містере Забіні, якщо таке трапиться знову, ви можете звертатися до мене напряму. Я маю власні способи захисту друзів. І останнє питання: навіть з усією владою, що ви прибрали до своїх рук, домогтися нічиєї було складно. Чи проінструктував вас Дамблдор, хто мав виграти, якби це не вдалося?

 — Сонечко, — відповів Блез.

Професор Квірел кивнув.

 — Як я й гадав, — професор із захисту зітхнув. — У подальшій карʼєрі, містере Забіні, я раджу не намагатися втілити настільки заплутані плани. Вони мають тенденцію провалюватися.

 — Ем, насправді я про це сказав директорові, — відповів Блез, — а він сказав, що саме тому й важливо одночасно підтримувати більше ніж один план.

Професор Квірел стомлено провів рукою по чолу.

 — Дивовижно, що Темний Лорд не збожеволів від боротьби з ним. Ви можете йти на свою зустріч з директором, містере Забіні. Я не розповідатиму про це, але якщо директор якимось чином дізнається про нашу розмову, памʼятайте про мою чинну пропозицію надати вам весь можливий захист. Ви вільні.

Блезові не треба було повторювати двічі — він просто розвернувся й втік.

* * *

Професор Квірел трохи зачекав, а потім сказав:

 — Уперед, містере Поттер.

Гаррі зірвав з голови Плащ невидимості й запхав його до капшучка. Він тремтів від такої люті, що ледве міг розмовляти.

 — Він що? Він зробив що?

 — Ви мали самі все збагнути, містере Поттер, — спокійно сказав професор Квірел. — Ви маєте навчитися відволікатися від деталей, доки не побачите ліс за деревами. Будь-хто, хто почув би історії про вас і не знав би, що ви таємничий Хлопчик-Що-Вижив, легко б збагнув, що ви володієте плащем-невидимкою. Відійдіть на крок від цих подій, забудьте про дрібниці, і що ви бачите? Було сильне суперництво між учнями, і їхнє змагання завершилося ідеальною нічиєю. Таке трапляється лише в казках, містере Поттер, а в цій школі лише одна людина думає казками. Мав місце дивний і заплутаний план, і ви мали б зрозуміти, що він нехарактерний для цього юного слизеринця. Але в цій школі є людина, що працює з такими складними планами, і його звуть не Забіні. Також я попередив вас, що існує почотирійний агент, і ви знали, що Забіні принаймні потрійний агент, і мали здогадатися, що з великою ймовірністю це він. Ні, я не оголошуватиму битву недійсною. Ви втрьох провалили іспит, програли спільному ворогові.

Гаррі вже було начхати на іспити.

 — Дамблдор шантажував Забіні погрозами його двоюрідній сестрі? Лише для того, щоб наша битва завершилася нічиєю? Навіщо?

Професор Квірел безрадісно розсміявся.

 — Можливо, директор вважає, що суперництво корисне для його хатнього героя, й бажав, щоб воно продовжувалося. Для загального блага, знаєте. А може, він просто божевільний. Розумієте, містере Поттер, усі знають, що божевілля Дамблдора — це маска, що він нормальний, що вдає ненормального. Вони пишаються собою, що додумалися до цього геніального відкриття, і знаючи таємне пояснення, припиняють думати далі. Їм не спадає на думку, що також можливо, що це маска за маскою: він може бути божевільним, що вдає нормального, що вдає божевільного. Боюся, містере Поттер, що в мене є невідкладні справи деінде, і я маю йти. Але я щиро раджу вам не дослухатися до Албуса Дамблдора під час війни. До зустрічі, містере Поттер.

І професор із захисту дещо іронічно схилив голову, та швидко пішов у тому ж напрямку, що й Забіні, доки Гаррі стояв роззявивши рота від шоку.

* * *

Наслідки: Гаррі Поттер.

Гаррі повільно плентався до башти Рейвенклову, він не бачив ані стін, ані картин, ані інших учнів. Він підіймався сходами й спускався пандусами не сповільнюючись, не прискорюючись та не помічаючи, куди він іде.

Знадобилося більше хвилини після того, як його залишив професор Квірел, щоб Гаррі усвідомив, що єдиним джерелом інформації про причетність Дамблдора були (а) Блез Забіні, що йому довіритися знову було б неперевершеним ідіотизмом, і (б) професор Квірел, що легко міг сфабрикувати змову в стилі Дамблдора, і він також міг вважати, що невеличке суперництво серед учнів було доречним, і хто, якщо відійти на крок і забути про дрібниці, щойно запропонував перетворити цю країну на чаклунську диктатуру.

Також було можливо, що Дамблдор справді керував Забіні, і що професор Квірел щиро намагався боротися з Чорною міткою дзеркальним методом і запобігти повторенню ситуації, яку він вважав жалюгідною. Намагався зробити все, щоб Гаррі не боровся з Темним Лордом наодинці, доки решта б перелякано заховалися й намагалися триматися подалі від боротьби в очікуванні, доки Гаррі їх врятує.

Але по правді…​

Ну…​

Гаррі, взагалі-то, це влаштовувало.

Він знав, що через таке герої мають відчувати образу й гіркоту.

Але до дідька. Гаррі набагато більше подобався варіант, коли всі інші тримаються подалі від небезпеки, доки Хлопчик-Що-Вижив упорається з Темним Лордом власноруч плюс-мінус невеличке число супутників. Якщо наступний конфлікт з Темним Лордом перетвориться на Другу Чаклунську Війну, що вбʼє безліч людей і зачепить усю країну, то це означатиме, що Гаррі вже програв.

А якщо після цього розпочнеться війна між чарівниками й маґлами, то начхати, хто виграє: Гаррі вже програє, допустивши це. Крім того, чому б цим двом суспільствам не інтегруватися мирно, коли таємниця неминуче розкриється? (Хоча Гаррі вже чув у розумі сухий голос професора Квірела, що питав його, чи не дурень він, і надавав усі очевидні аргументи…​) А якщо чарівники й маґли не здатні жити в мирі, то Гаррі обʼєднає сили магії та науки й вигадає, як евакуювати всіх чарівників на Марс чи кудись іще, замість того, щоб дати війні розпочатися.

Бо якщо дійде до війни на знищення…​

Цього професор Квірел не усвідомлював, він забув поставити своєму молодому генералові одне найважливіше питання.

Про справжню причину, чому Гаррі жодним чином не збирався приймати Світлу мітку, хай там як вона допоможе в його боротьбі проти Темного Лорда.

Один темний лорд і пʼятдесят послідовників з міткою були страшною небезпекою для всієї чаклунської Британії.

Якщо вся Британія прийме мітку сильного лідера, то вони стануть страшною небезпекою для всього чаклунського світу.

А якщо весь чаклунський світ прийме спільну мітку, то вони стануть небезпекою для решти людства.

Ніхто не знав, скільки у світі чаклунів. Вони з Герміоною приблизно розрахували, що десь мільйон.

Але маґлів — шість мільярдів.

І якщо дійде до остаточної війни…​

Професор Квірел забув спитати Гаррі, кого він захищатиме.

Наукову цивілізацію, що тягнулася назовні, дивилася вгору, знала, що їй судилося досягти зірок.

Чи чаклунську цивілізацію, що з втратою знань повільно згасала та досі була під владою знаті й вважала маґлів не зовсім людьми.

Це було страшенно сумно, але жодних сумнівів тут бути не могло.

* * *

Наслідки: Блез Забіні.

Блез обережно й нарочито повільно йшов коридорами, його серце калатало в грудях, хоч він і намагався заспокоїтися…​

 — Кгем, — почувся сухий шепіт із затіненої ніші, повз яку він проходив.

Блез підстрибнув, проте не закричав.

Він повільно обернувся.

У тому невеличкому затіненому кутку був чорний плащ, такий великий і мінливий, що було неможливо визначити навіть стать його власника, а над плащем був капелюх з широкими крисами, і чорний туман ніби збирався під ним, щоб приховати обличчя того, хто там був.

 — Доповідай, — прошепотів містер Капелюх і Плащ.

 — Я сказав саме те, що ви мені доручили, — повідомив Блез. Його голос був трохи спокійнішим, адже тепер він не брехав. — А професор Квірел зреагував саме так, як ви очікували.

Широкий чорний капелюх нахилився, а потів вирівнявся, ніби голова під ним кивнула.

 — Винагорода, яку я обіцяв, уже летить совою до вашої матері.

Блез вагався, але він аж палав від цікавості.

 — Дозвольте запитати, чому ви хочете розсварити професора Квірела з Дамблдором?

Директор не мав жодного стосунку до ґрифіндорських хуліганів, наскільки було відомо Блезові, і, крім допомоги Кімберлі, директор також запропонував відмінні оцінки з історії магії від професора Бінса, навіть якщо він здаватиме порожні пергаменти замість домашньої роботи, хоча йому все одно треба відвідувати заняття та вдавати, ніби він їх здає. Насправді Блез зрадив би усіх трьох генералів задарма, і начхати на двоюрідну сестру, але він не бачив причин це оголошувати.

Широкий чорний капелюх нахилився набік, ніби передавав питальний погляд.

 — Скажи мені, друже Блез, чи спадало тобі на думку, що зрадників, які так часто зраджують, зазвичай спіткає сумна доля?

 — Ні, — сказав Забіні, він дивився прямо в чорний туман під капелюхом. — Усі знають, що нічого справді поганого не трапляється з учнями Гоґвортсу.

Містер Капелюх і Плащ тихо хихикнув.

 — Дійсно, — прошепотів він. — А вбивство однієї учениці пʼятдесят років тому — лише виняток, що доводить правило, бо Салазар Слизерин надав би своєму монстру більше повноважень у давніх захисних чарах, ніж навіть директору.

Блез витріщався в чорний туман, тепер він відчував неспокій. Але лише професор Гоґвортсу може зробити з ним щось серйозне, не зчинивши тривоги. Квірел та Снейп були єдиними професорами, що можуть зробити щось таке, але Квірел би не став обдурювати самого себе, а Снейп не нашкодить нікому зі слизеринців…​ чи не так?

 — Ні, друже Блез, — прошепотів чорний туман, — я лише хотів порадити тобі ніколи не робити нічого подібного в дорослому житті. Така кількість зрад безсумнівно призведе до бодай однієї помсти.

 — Моя мати ніколи не зазнала помсти, — пихато сказав Блез. — Хоча вона одружувалася сім разів, і щоразу чоловік таємничо помирав і залишав їй купу грошей.

 — Справді? — запитав шепіт. — Яким дивом вона переконала сьомого одружитися з нею після того, як він дізнався, що сталося з шістьма попередниками?

 — Я питав про це матір, і вона сказала, що мені не можна цього знати, доки я не буду достатньо дорослим, а коли я запитав, коли я стану достатньо дорослим, то вона відповіла, що коли я стану дорослішим за неї.

І знову тихе хихотіння.

 — Ну що ж, друже Блез, мої вітання, що ти береш приклад з матері. Йди, і якщо ти про це не згадуватимеш, то ми більше не зустрінемося.

Блез неспокійно позадкував, йому чомусь не хотілося повертатися спиною.

Капелюх нахилився.

 — Ой, ну ж бо, маленький слизеринцю. Якби ти справді був рівнею Гаррі Поттерові чи Драко Мелфою, то вже зрозумів би, що мої погрози натяками потрібні лише щоб ти нічого не сказав Албусові. Якби я планував завдати тобі шкоди, то не натякав би. От якби я нічого не сказав, тоді тобі треба було б хвилюватися.

Блез випрямився, він відчував образу. Тоді кивнув містерові Капелюху й Плащу, рішуче розвернувся й пішов на зустріч з директором.

Він до останньої миті сподівався, що зʼявиться хтось ще й дасть йому можливість продати містера Капелюха й Плаща.

Але матір не зраджувала семи різних чоловіків одночасно. Якщо так на це подивитися, то він випереджає її.

І Блез Забіні йшов до кабінету директора з усмішкою, задоволений, що він пʼятирійний агент…​

На мить хлопець похитнувся, потім випрямився, струшуючи дивне відчуття дезорієнтації.

І Блез Забіні йшов до кабінету директора з усмішкою, задоволений, що він почотирійний агент.

* * *

Наслідки: Герміона Ґрейнджер.

Посланець не наближався до неї, доки вона була не сама.

Герміона саме виходила з дівочого туалету, де вона подеколи ховалася, щоб подумати, коли кіт з яскравого сяяння вистрибнув нізвідки й сказав: «Міс Ґрейнджер?»

Вона тихенько скрикнула, а потім збагнула, що кіт розмовляв голосом професорки Макґонеґел.

Вона все одно не була налякана — лише здивована. Кіт був яскравим, блискучим і гарним, випромінював біло-срібне сяяння, ніби сонячне проміння кольору місяця, і вона просто не могла бути наляканою.

 — Що ти таке? — запитала Герміона.

 — Це повідомлення від професорки Макґонеґел, — сказав кіт, досі голосом професорки. — Підійдіть, будь ласка, до мого кабінету, і не кажіть про це нікому.

 — Зараз буду, — сказала досі здивована Герміона.

Кіт стрибнув і зник. Тільки він не зник, а ніби якимось чином перемістився кудись. Чи так стверджував її розум, хоча її очі щойно побачили, як він щезнув.

Коли Герміона підійшла до кабінету своєї улюбленої професорки, її розум переповнювали здогади. Може щось було не так з її оцінками з трансфігурації? Але тоді чому професорка Макґонеґел сказала їй нікому про це не розповідати? Напевно щось про заняття Гаррі частковою трансфігурацією…​

Обличчя професорки Макґонеґел було стривоженим, а не суворим, коли Герміона сіла навпроти її стола. Герміона старалася відірвати очі від гнізда комірок-заглиблень, що містили домашнє завдання професорки Макґонеґел. Її завжди цікавило, що саме треба робити дорослим, щоб школа працювала, і чи можна їм чимось допомогти…​

 — Міс Ґрейнджер, — сказала професорка Макґонеґел, — дозвольте почати з того, що я вже знаю, що директор попросив вас висловити саме таке бажання…​

 — Він розповів вам? — вражено випалила Герміона. Директор сказав був, що ніхто більше не має знати!

Професорка Макґонеґел зробила паузу, поглянула на Герміону, а тоді з сумом посміялася.

 — Я рада бачити, що містер Поттер не надто вас зіпсував. Міс Ґрейнджер, не варто нічого визнавати лише через те, що я стверджую, ніби знаю. Насправді директор не розповідав мені, я просто надто добре його знаю.

Тепер Герміона залилася румʼянцем.

 — Усе гаразд, міс Ґрейнджер! — квапливо сказала професорка Макґонеґел. — Ви рейвенкловка в першому класі, ніхто не вимагає від вас бути слизеринкою.

Це було справді боляче.

 — Гаразд, — дещо різко сказала Герміона, — я попрошу Гаррі Поттера дати мені декілька уроків слизеринства.

 — Я не це хотіла…​ — голос професорки Макґонеґел затихнув. — Міс Ґрейнджер, я хвилююся саме через те, що юні рейвенкловки не мають бути слизеринками! Якщо директор просить вас про щось, що вам не до вподоби, міс Ґрейнджер, цілком правильно просто йому відмовити. А якщо ви відчуваєте тиск, будь ласка, скажіть директорові, що бажаєте, щоб я була присутня, чи що хочете спочатку зі мною порадитися.

Очі Герміони розширилися від подиву.

 — Директор може робити щось неправильне?

Професорка Макґонеґел дещо посумнішала.

 — Не навмисно, міс Ґрейнджер, але гадаю…​ ну, напевно, це правда, що подеколи директорові важко пригадати, як це — бути дитиною. Навіть коли він був дитиною, я впевнена, що він був геніальним, з видатним розумом і серцем, зі сміливістю, якої вистачило б на трьох ґрифіндорців. Інколи директор надто багато просить від своїх молодих учнів, міс Ґрейнджер, чи буває недостатньо обережним, щоб не завдати їм болю. Він добра людина, але подеколи його планування перетинає межу.

 — Але ж це добре, якщо учні сильні й сміливі, — сказала Герміона. — Саме тому ви пропонували мені Ґрифіндор, чи не так?

Професорка Макґонеґел криво посміхнулася.

 — Можливо, я лише була егоїсткою — хотіла, щоб ви були в моєму гуртожитку. Чи пропонував вам Сортувальний Капелюх…​ ні, я не мала питати.

 — Він сказав мені, що я можу піти куди завгодно, крім Слизерину, — сказала Герміона. Вона ледь не спитала, чому вона не заслуговує на Слизерин, але їй вдалося себе зупинити. — Тобто я смілива, професорко!

Професорка Макґонеґел схилилася над столом. Тепер на її обличчі була неприхована стурбованість.

 — Міс Ґрейнджер, справа не в сміливості, а в тому, що личить юним дівчатам! Директор затягує вас у свої змови, Гаррі Поттер довіряє вам таємниці, а тепер ви стаєте союзницею Драко Мелфоя! А я обіцяла вашій матері, що в Гоґвортсі вам буде безпечно!

Герміона просто не знала, що на це відповісти. Але їй спало на думку, що професорка Макґонеґел напевно не попереджала б її, якби вона була хлопцем в Ґрифіндорі, а не дівчиною в Рейвенклові, а це вже було, ну…​

 — Я старатимуся поводитися добре, — сказала вона, — і не дозволю нікому переконати мене робити інакше.

Професорка Макґонеґел закрила лице руками. Коли вона забрала їх, її зморшкувате обличчя здавалося дуже старим.

 — Так, — сказала вона пошепки, — ви б добре себе показали в моєму гуртожитку. Не піддавайте себе небезпеці, міс Ґрейнджер, і будьте обережні. А якщо ви колись хвилюватиметеся про щось, чи щось вам заважатиме, будь ласка, одразу зверніться до мене. Я більше не відбиратиму ваш час.

* * *

Наслідки, Драко Мелфой.

Жодному з них насправді не хотілося робити нічого складного в ту суботу, не після нещодавно завершеної битви. Тому Драко просто сидів у закинутому кабінеті й намагався читати книжку «Думай як фізик». Нічого настільки цікавого він раніше не читав, принаймні ті частини, які він розумів, принаймні, коли цей клятий ідіот, що відмовлявся випускати свої книжки зі свого поля зору, замовкав і дозволяв Драко зосередитися…​

 — Герміона Ґрейнджер — бруууднокрооовка, — співав Гаррі Поттер, сидячи за сусіднім столом і читаючи значно складнішу книжку.

 — Я знаю, що ти намагаєшся зробити, — спокійно сказав Драко, не відриваючи погляду від сторінок. — Це не спрацює. Ми все одно обʼєднаємося й розтрощимо тебе.

 — Меееелфой працюватиме разом з бруууднокрооовкою, що подумають усі друууузі твого батька…​

 — Вони подумають, що Мелфоями не так легко маніпулювати, як ти, видається, вважаєш, Поттере!

Професор із захисту був скаженішим за Дамблдора. Жоден майбутній рятівник світу ніколи не міг бути такою дитиною й настільки без почуття гідності в будь-якому віці.

 — Гей, Драко, а знаєш що особливо паскудно? Ти знаєш, що Герміона Ґрейнджер має дві копії магічних алелей, так само як і ти, так само, як і я, але твої однокласники-слизеринці не знають цього, і тооообі не можна про це розповідааати…​

Пальці Драко стиснули книжку так, що побіліли. Навряд чи навіть коли тебе бʼють і обпльовують, потрібно стільки ж самоконтролю, і якщо він невдовзі не зможе відплатити Гаррі, то він скоїть щось жахливе…​

 — То чого ти забажав першого разу? — запитав Драко.

Гаррі нічого не відповів, тому Драко відірвав погляд від книжки й не без зловтіхи побачив сум на обличчі Гаррі.

 — Ем, — сказав Гаррі. — Багато хто питав мене про це, але навряд чи професорові Квірелу хочеться, щоб я про це розповідав.

Драко надав обличчю серйозного виразу.

 — Ти можеш розказати мені. Навряд чи це важливіше за інші таємниці, що ти мені довірив, і крім того, хіба не для цього існують друзі? — Саме так, я твій друг! Почувайся винним!

 — Та насправді нічого цікавого, — з явно вдаваною байдужістю сказав Гаррі. — Лише «Я хочу, щоб професор Квірел викладав бойову магію ще один рік».

Гаррі зітхнув, і повернувся до своєї книжки.

А ще за декілька секунд заговорив знову:

 — Твій батько, напевно, буде дуже незадоволений тобою цього Різдва, але якщо ти пообіцяєш йому, що зрадиш дівчину-бруднокровку й розтрощиш її військо, то все буде гаразд, і ти все одно отримаєш свої різдвяні подарунки.

Можливо, якщо вони з Ґрейнджер попросять професора Квірела надзвичайно ввічливо й витратять частину своїх балів Квірела, то їм дозволять зробити з генералом Хаосу щось цікавіше, ніж накласти прокльон сну.

Розділ 36. Різниці статусів

Повна дезорієнтація — ось що ви́кликав перехід з платформи девʼять і три чверті до решти Землі, до світу, що його Гаррі колись сприймав як єдиний справжній світ. Люди носили звичайні футболки й штани замість більш поважних мантій чарівників і відьом. То тут, то там навколо лавок було насмічено. Забутий запах: випари спаленого бензину, що різко відчувалися в повітрі. Настрій вокзалу Кінґс-Крос, менш радісний, ніж Гоґвортсу чи алеї Діаґон. Люди здавалися меншими, більш наляканими, і, напевне, з радістю обміняли б свої проблеми на ворожого темного лорда. Гаррі хотілося застосувати Брудозникс на бруді, Еверто на смітті і, якби він знав закляття, ще й бульбашкоголові чари, щоб не дихати цим повітрям. Але йому не можна було використовувати паличку тут…​

Саме так, вирішив Гаррі, мають почуватися люди, що потрапили до країни третього світу з країни першого світу.

Тільки Гаррі щойно покинув нульовий світ — чаклунський світ, світ очисних чарів та ельфів-домовиків; світ, де мистецтво цілителів та власна магія дозволяли дожити до ста сімдесяти років, перш ніж старість почне відчуватися.

А тут нечаклунський Лондон, маґлівська Земля, до якої Гаррі тимчасово повернувся. Саме тут мама й тато проживуть до кінця свого життя, хіба що технології перевершать рівень життя чаклунів, або у світі відбудуться навіть глибші зміни.

Гаррі бездумно повернув голову й поглянув на деревʼяну валізу, що слідувала за ним, невидима для маґлів. Її щупальця з кігтями швидко підтвердили, що так, він це все не просто вигадав.

Крім того була ще одна причина, чому йому сперло в грудях.

Його батьки не знали.

Вони не знали нічого.

Вони не знали…​

 — Гаррі? — гукнула струнка білява жінка з бездоганно рівною та однотонною шкірою, через яку вона здавалася значно молодшою за тридцять три. І Гаррі з подивом зрозумів, що це справді була магія, він не знав був ознак раніше, але тепер чітко бачив їх. І хай яке зілля тривало так довго, воно мало бути неймовірно небезпечним, адже більшість відьом не робили цього з собою, вони не були в такому розпачі…​

До очей Гаррі підступили сльози.

 — Гаррі? — крикнув старший на вигляд чоловік, в якого почало зʼявлятися пузо, одягнутий з показною академічною недбалістю в чорний жилет наповерх темної зелено-сірої футболки. Він завжди буде професором, хай куди він піде, і безперечно став би одним з найгеніальніших чарівників свого покоління, якби народився з двома копіями цього гена замість нуля…​

Гаррі підняв руку й помахав їм. Він не здатен був розмовляти. Геть не здатен.

Вони підійшли до нього без поквапу: рівною, гідною ходою. Саме з такою швидкістю йшов професор Майкл Веррес-Еванс, і місіс Петунія Еванс-Веррес не збиралася йти швидше.

Усмішка на обличчі тата була не дуже широкою, але тато ніколи не був прибічником величезних усмішок. Принаймні, Гаррі ніколи не бачив ширшої усмішки, навіть коли приходив новий грант, чи коли його студенти отримували посаду, а більшого годі й просити.

Мама часто кліпала, і теж намагалася всміхнутися, але в неї виходило не надто добре.

 — Отже! — сказав його батько, доки підходив. — Вже зробив якісь революційні відкриття?

Звісно тато гадав, що жартує.

Було не так боляче, коли батьки не вірили в нього, ще доки ніхто інший теж не вірив у нього: доки Гаррі не знав, як воно, коли тебе сприймають серйозно такі люди, як директор Дамблдор та професор Квірел.

І саме тоді Гаррі усвідомив, що Хлопчик-Що-Вижив існує лише в чаклунській Британії, що такої людини просто не було в маґлівському Лондоні — лише маленький милий одинадцятирічний хлопчик, що повернувся додому на Різдво.

 — Перепрошую, — сказав Гаррі, його голос тремтів, — я зараз розклеюся й плакатиму, але це не означає, що зі школою щось не так.

Гаррі почав рухатися вперед, а потім зупинився: він ніяк не міг вирішити, обійняти тата чи маму, він не хотів, щоб хтось з батьків відчував образу через те, що Гаррі любить його більше, ніж іншого…​

 — Ти, — сказав його тато, — дуже дурний хлопчик, містере Веррес.

І обережно взяв Гаррі за плечі й підштовхнув його до рук матері, що присіла, сльози вже лилися її щоками.

 — Привіт, мамо, — сказав Гаррі нерівним голосом. — Я повернувся.

І він обійняв її, посеред гулу механічних звуків та запаху спаленого бензину. Гаррі почав плакати, бо знав, що нічого не могло стати як було, принаймні не для нього.

* * *

Небо потемнішало, і на ньому почали зʼявлятися зірки, коли вони прорвалися через різдвяний дорожній рух до міста-університету, що звалося Оксфордом, і припаркувалися біля невеличкого, неяскравого, старого будинку, який їхня родина використовувала для захисту книжок від дощу.

Вздовж короткої мощеної доріжки до вхідних дверей були розташовані горщики з квітами, в яких спалахували тьмяні лампочки (тьмяні, адже вони заряджалися від сонячних панелей впродовж дня) саме коли вони проходили повз них. Найскладнішим було знайти датчики руху, що були водонепроникними й реагували саме на правильній відстані…​

У Гоґвортсі таке робили справжні смолоскипи.

А потім вхідні двері розчинилися, і Гаррі зайшов до їхньої вітальні, часто кліпаючи.

Кожен сантиметр простору вздовж стін займають книжкові шафи. Кожна шафа має по шість полиць і сягає майже стелі. Деякі полиці до краю заставлені книжками у твердій обкладинці: фундаментальні науки, математика, історія тощо. На інших — наукова фантастика в мʼякій обкладинці у два ряди. Під задні підкладено старі коробки з-під серветок або бруски, щоб їх можна було бачити над передніми. Але й цього було замало. Книжки заполонили столи й дивани, книжки лежать невеликими купами попід вікнами.

Дім Верресів був саме таким, як він і памʼятав, тільки книжок побільшало, що теж не відрізнялося від того, що він памʼятав.

А також додалася різдвяна ялинка без жодних прикрас — і це за два дні до Різдва, що на мить здивувало Гаррі, доки він з радістю не зрозумів, що, звісно, його батьки чекали були.

 — Ми прибрали ліжко з твоєї кімнати, щоб поставити більше шаф, — сказав його тато. — Ти ж можеш спати у валізі, так?

 — Сам можеш спати в моїй валізі, — сказав Гаррі.

 — Це нагадало мені, — сказав тато. — То що вони зробили з твоїм циклом сну?

 — Магія, — відповів Гаррі й прожогом кинувся до дверей своєї кімнати на випадок, якщо тато не жартував…​

 — Це не пояснення! — вигукнув професор Веррес-Еванс, а Гаррі одночасно крикнув:

 — Ви використали все вільне місце на моїх книжкових полицях?

* * *

Двадцять третього грудня Гаррі скуповував маґлівські речі, що їх він не міг просто трансфігурувати. Його батько мав справи й сказав, що Гаррі доведеться йти пішки чи їхати автобусом, що цілком влаштовувало Гаррі. Деякі продавці техніки питально дивилися на Гаррі, проте він невинно стверджував, що його батько купує щось інше поряд, і він дуже зайнятий, тому відправив його щось придбати (і давав список, що був написаний дорослим на вигляд почерком, що ледь можна було розібрати). Зрештою, гроші — це гроші.

Потім вони разом нарядили різдвяну ялинку, і Гаррі поставив на вершечку крихітну фею, що танцювала (два серпики, пʼять кнатів у «Витівках і пустощах»).

«Ґрінґотс» без проблем обміняв був ґалеони на паперові гроші, але, видається, не існувало простого способу обміняти велику кількість золота на неоподатковані, непримітні маґлівські гроші на швейцарському рахунку. Це завдало серйозного удару по плану Гаррі вкласти більшість самовкрадених грошей у розумну суміш з 60% міжнародних індексових фондів та 40% «Berkshire Hathaway». Наразі Гаррі лише трохи диверсифікував свої активи: він нишком вийшов уночі під Плащем невидимості та під дією часовороту закопав сто золотих ґалеонів на подвірʼї. Усе одно він завжди-завжди-завжди хотів це зробити.

Частину двадцять четвертого грудня професор Веррес-Еванс читав книжки Гаррі й ставив питання. Більшість з пропонованих батьком дослідів були непрактичними, принаймні наразі; більшість з решти Гаррі вже провів. («Так, тату, я перевірив, що станеться, якщо дати Герміоні змінену вимову закляття, і вона не знатиме, змінили її чи ні, — це був мій найперший дослід, тату!»).

Наостанок батько спантеличено запитав, підвівши переповнений огидою погляд від «Магічні настоянки та зілля», чи все це було зрозумілим, якщо ти чаклун; і Гаррі відповів, що ні.

Після чого тато проголосив, що магія — ненаукова.

Гаррі досі не оговтався від ідеї вказати на частину дійсності й назвати її ненауковою. Видається, тато вважав, що якщо є конфлікт між його припущеннями й всесвітом, то зі всесвітом щось не так.

(Але з іншого боку, чимало фізиків вважало квантову механіку дивною замість того, щоб вважати квантову механіку нормальною, а себе дивними.)

Гаррі також показав мамі аптечку цілителя, що він купив був для збереження в їхньому домі, хоча більшість зіллів не спрацюють на татові. Мама втупилася в аптечку, через що Гаррі запитав, чи купувала була колись сестра мами щось таке для дідуся Едвіна та бабусі Елейн. Мати продовжила мовчати, а він квапливо сказав, що їй просто певно ніколи не спадало таке на думку. І, нарешті, втік з кімнати.

Лілі Еванс напевно справді просто не спало це на думку, і це було сумно. Гаррі знав, що в решти людей була схильність не-думати про болючі теми, так само, як у них була схильність не класти з власної волі руки на розжарену плиту. І Гаррі почав підозрювати, що більшість чаклунів маґлівського роду дуже швидко починали не-думати про свою родину, що все одно помре, коли їм ще й сотні років не буде.

Гаррі, звісно, не збирався такого допустити.

А тоді прийшов пізній вечір двадцять четвертого грудня, і вони поїхали на святкову вечерю.

* * *

Будинок був величезним. Не за мірками Гоґвортсу, але за мірками того, що можна отримати, якщо твій батько — визнаний професор, що хоче жити в Оксфорді, без сумніву. Два поверхи цегли відбивали світло сонця, що вже заходило, вікна над вікнами, і одне височенне вікно здіймалося значно вище, ніж мало б здійматися скло — це, певно, величезна вітальня.

Гаррі глибоко вдихнув та натиснув на дзвоник.

Почувся далекий вигук «Любий, можеш відкрити?»

Після чого почулися повільні кроки.

Тоді двері відчинилися, і за ними був привітний чоловік з товстими рожевими щоками та рідким волоссям. На ньому була синя сорочка, що явно була трохи замалою.

 — Докторе Ґрейнджер? — швидко запитав батько Гаррі перед тим, як він встиг щось казати. — Мене звати Майкл, це — Петунія і наш син Гаррі. Їжа в магічній валізі, — і тато невпевнено вказав кудись за собою — насправді не зовсім у напрямку валізи.

 — Так, заходьте, будь ласка, — сказав Лео Ґрейнджер. Він підійшов на крок і забрав пляшку вина з простягнутих рук професора Веррес-Еванса, пробурмотівши «дякую», а потім відійшов та запросив їх до вітальні. — Сідайте. І, — він поглянув вниз на Гаррі, — всі іграшки внизу в підвалі, Гермі точно зараз туди спуститься — перші двері праворуч, — і він вказав на коридор.

Гаррі ненадовго втупився в нього, хоча розумів, що заблокував батькам вхід.

 — Іграшки? — вимовив Гаррі радісним, високим голосом з широко розплющеними очима. — Обожнюю іграшки!

Позаду нього мама набрала повітря в груди, та Гаррі хутко зайшов у будинок, йому довелося докласти зусиль, щоб не надто сильно гупати.

Вітальня анітрохи не поступалася його уяві: з величезної склепінчастої стелі звисав гігантський канделябр, у кімнаті була різдвяна ялинка, що її можна було пронести крізь двері лише за допомогою неймовірної винахідливості. Нижні яруси дерева були охайно прикрашені візерунками червоного, зеленого й золотого, подекуди під блакитним чи бронзовим дощиком. Яруси, що до них могли дотягнутися лише дорослі, були неохайно, випадково закидані електричними гірляндами та зливою блискіток. Коридор ішов далі, доки не впирався в кухонні шафки та деревʼяні сходи з блискучими металевими поручнями, що вели на другий поверх.

 — Господи! — вигукнув Гаррі. — Оце так великий будинок! Сподіваюся, я тут не заблукаю!

* * *

Доктор Роберта Ґрейнджер нервувалася дедалі більше з наближенням вечері. Індичка й печеня — їхній власний внесок у спільну зустріч — уже готувалися в духовці. Решту страв мали принести їхні гості — родина Верресів, що всиновила хлопчика на імʼя Гаррі. Також відомого в чаклунському світі як Хлопчик-Що-Вижив. І також першого хлопця, якого Герміона назвала «милим» чи насправді бодай помітила.

Верреси казали були, що Герміона — єдина дитина вікової групи Гаррі, на чиє існування їхній син хоч якось реагував.

І, можливо, ще трохи зарано про таке думати, проте обидві пари не могли позбутися передчуття, що в недалекому майбутньому задзвенять весільні дзвоники.

Тому хоч вони й проведуть Різдво, як і завжди, з родиною її чоловіка, вони вирішили провести Святвечір з можливими майбутніми родичами їхньої доньки.

Залунав дверний дзвоник, але вона саме поливала індичку, тому вона підвищила голос і прокричала: «Любий, можеш відкрити?»

Почувся стогін крісла та того, хто в ньому сидів, а потім її чоловік важкими кроками підійшов до дверей та розчахнув їх.

 — Докторе Ґрейнджер? — почула вона швидкий голос старшого чоловіка. — Мене звати Майкл, це — Петунія і наш син Гаррі. Їжа в магічній валізі.

 — Так, заходьте, будь ласка, — сказав її чоловік, після чого почулося приглушене «дякую» — напевно він прийняв якийсь подарунок. — Сідайте, — тоді Лео перейшов на тон штучного захоплення. — І всі іграшки внизу в підвалі, Гермі точно зараз туди спуститься — перші двері праворуч.

Потім почувся радісний дитячий голос: «Іграшки? Обожнюю іграшки!»

Вона почула, як хтось зайшов у дім, а потім тим самим радісним голосом:

 — Господи! Оце так великий будинок! Сподіваюся, я тут не заблукаю!

Роберта закрила духовку, всміхаючись. Вона трохи непокоїлася була щодо того, як Герміона описала в листах Хлопчика-Що-Вижив. Звісно, її дочка не казала нічого, що свідчило б про те, що Гаррі Поттер був небезпечним. Жодних темних натяків, як у книжках, що вона купила була нібито для Герміони впродовж їхньої поїздки до алеї Діаґон. Її дочка взагалі мало чого розповіла: лише що Гаррі розмовляв, ніби він вийшов з книжки, і що Герміоні доводилося навчатися старанніше, ніж будь-коли, аби випереджати його. Але, видавалося, Гаррі Поттер був звичайнісіньким одинадцятирічним хлопцем.

Вона дісталася вхідних дверей, коли її дочка несамовито злетіла зі сходів з такою швидкістю й тупотінням, що це явно було небезпечно. Герміона стверджувала була, що відьми більш стійкі до падінь, але Роберта не була впевнена, що вона в це вірить…​

Роберта вперше оглянула професора та місіс Веррес. Вони здавалися доволі знервованими, як і хлопець із легендарним шрамом на чолі. Він повернувся до її доньки та сказав значно нижчим голосом:

 — Радий зустрічі в цей чудовий вечір, міс Ґрейнджер, — він випростав руку за спину, ніби пропонував своїх батьків на срібному тарелі. — Дозвольте представити, мій батько — професор Веррес-Еванс, моя матір — місіс Петунія Еванс-Веррес.

Доки Роберта стояла з відвислою щелепою, хлопець обернувся до своїх батьків та сказав, знову веселим дитячим голосом:

 — Мамо, тату, це Герміона! Вона дуже розумна!

 — Гаррі! — прошипіла її дочка. — Припини!

Хлопець крутнувся до Герміони.

 — На жаль, міс Ґрейнджер, — серйозно сказав хлопець, — нам доведеться піти у вигнання в лабіринти підвалу. Покиньмо їх та їхні дорослі розмови, що без сумніву ширятимуть у далекій височині над нашими дитячими інтелектами, та продовжимо нашу дискусію щодо наслідків проєктивізму Гʼюма для трансфігурації.

 — Вибачте, будь ласка, — сказала її дочка дуже впевненим тоном, схопила хлопця за лівий рукав та потягла його коридором — Роберта безпорадно спостерігала, як вони пройшли повз неї, хлопець весело помахав їй рукою…​ а потім Герміона затягнула хлопця в підвал та грюкнула за собою дверима.

 — Я, ем, прошу вибачення за…​ — невпевнено сказала місіс Веррес.

 — Перепрошую, — сказав професор зі схвальною усмішкою, — Гаррі дещо сильно реагує на такі речі. Але, гадаю, він має рацію щодо того, що нам не буде цікаво їх слухати.

Він небезпечний? хотіла запитати Роберта, але промовчала й спробувала вигадати більш непримітні питання. Її чоловік поряд хихикав, ніби це все його розсмішило, а не налякало.

Найжахливіший темний лорд в історії намагався був убити цього хлопця, і від нього залишилася лише обгоріла оболонка поряд з дитячим ліжком.

Її можливий майбутній зять.

Влітку Роберті дедалі менше подобалася ідея віддати свою доньку у відьми — особливо коли вона прочитала була книжки, зіставила дати й усвідомила, що її матір-чаклунка, напевно, була вбита під час Ґріндельвальдського терору, а не померла під час пологів, як завжди стверджував її батько. Проте професорка Макґонеґел не обмежилася єдиним візитом, і заходила знову, щоб «подивитися, як справи в міс Ґрейнджер». І Роберта не могла стримати думки, що якби Герміона сказала, що батьки завдають їй клопоту щодо відьомської карʼєри, то їх якось виправлять…​

Роберта вичавила найкращу свою усмішку, і зробила все можливе, щоб поширити вдаваний дух Різдва.

* * *

Стіл був значно довшим, ніж треба шести людям — ем, чотирьом людям та двом дітям, — проте всю його довжину вкривали якісні білі скатертини з льону, а посуд носили на зайвих вишуканих тарелях. Вони хоча б були з нержавіючої сталі, а не зі справжнього срібла.

Гаррі було дещо складно зосередитися на індичці.

Розмова, звісно, йшла про Гоґвортс. І Гаррі було очевидно, що його батьки сподівалися, що Герміона обмовиться й розкаже про шкільне життя Гаррі більше, ніж Гаррі вже їм розповів був. І або Герміона розуміла це, або вона просто автоматично уникала всього, що може викликати проблеми.

Отже в Гаррі все було гаразд.

Але, на жаль, Гаррі припустився був помилки: він надсилав совою своїм батькам різноманітні цікаві факти про Герміону, про які вона не розповідала власним батькам.

На кшталт того, що вона генерал війська в їхніх факультативних заняттях.

Матір Герміони була явно занепокоєна, і Гаррі швидко обірвав своїх батьків та зробив усе можливе, щоб пояснити: використовувалися лише паралітичні закляття, професор Квірел завжди за ними спостерігав, і через чаклунське лікування багато що було значно безпечнішим, ніж здавалося, — тоді Герміона сильно копнула його під столом. На щастя, батько (що, як Гаррі мав визнати, був краще за нього в деяких речах) з професійною впевненістю проголосив, що він анітрохи не хвилювався, адже неможливо уявити, щоб дітям дозволяли робити щось небезпечне.

Втім, Гаррі складно було насолоджуватися вечерею не через це.

…​проблема з жалінням себе полягає в тому, що завжди швидко знайдеться хтось, кому значно гірше.

Доктор Лео Ґрейнджер спитав був, чи та гарна вчителька, якій подобалася Герміона, професорка Макґонеґел, давала їй купу очок у школі.

Герміона просто сказала «так», ніби з щирою усмішкою.

Гаррі не без зусиль вдалося стриматися й не зазначити, що професорка Макґонеґел ніколи не була помічена в несправедливості до жодного учня Гоґвортсу, і що Герміона отримувала купу очок, адже заробила кожне-кожнісіньке з них.

Ще Лео Ґрейнджер поділився своєю думкою, що Герміона дуже розумна й могла б піти до медичної школи та стати зубним лікарем, якби не все це відьомство.

Герміона знову всміхнулася, швидко поглянула на Гаррі, через що він не заявив, що Герміона також могла б стати міжнародно відомим науковцем, і не запитав, чи спало б це Ґрейнджерам на думку, якби в них народився син замість доньки, чи для їхніх нащадків у будь-якому разі досягти чогось більшого, ніж спромоглися вони, було неприйнятним.

Проте Гаррі швидко наближався до точки кипіння.

А також ставав значно більш вдячним за те, що його батько завжди робив усе можливе, щоб підтримати розвиток Гаррі як вундеркінда і завжди заохочував його хотіти більшого і ніколи не применшував жодного з його досягнень, навіть якщо вважав вундеркінда лише дитиною. Невже він опинився би в такому домі, якби мама одружилася з Верноном Дурслі?

Втім, Гаррі робив що міг.

 — Вона справді перевершує тебе в усіх предметах, крім їзди на мітлах та трансфігурації? — запитав професор Майкл Веррес-Еванс.

 — Так, — відповів Гаррі зі змушеним спокоєм, доки відрізав собі черговий шматок різдвяної індички. — У всіх і з серйозним відривом.

За інших обставин Гаррі б менш охоче це визнав — саме тому він досі не зібрався сказати про це батькові.

 — Герміона завжди вчилася в школі доволі добре, — задоволено сказав доктор Лео Ґрейнджер.

 — Гаррі змагається на національному рівні! — вигукнув професор Майкл Веррес-Еванс.

 — Любий! — сказала Петунія.

Герміона хихикала, та це геть не заспокоювало Гаррі щодо її ситуації. Видається, це не турбувало Герміону, та це турбувало Гаррі.

 — Я не соромлюся програвати їй, тату, — сказав Гаррі. Саме зараз це було правдою. — Чи казав я, що вона запамʼятала всі наші підручники ще до першого дня занять? І так, я це перевіряв.

 — Це…​ а…​ звичайно для неї? — запитав професор Веррес-Еванс Ґрейнджерів.

 — О, так, Герміона завжди все запамʼятовує, — відповіла доктор Роберта Ґрейнджер з радісною усмішкою. — Вона знає напамʼять кожен з рецептів у моїй кухарській книзі. Мені її дуже бракує, коли я готую.

Судячи з виразу обличчя тата, він відчував принаймні частину того, що відчував Гаррі.

 — Не хвилюйся, тату, — сказав Гаррі, — тепер вона отримує всі можливі додаткові книжки й матеріали. Її вчителі в Гоґвортсі знають, що вона розумна, — на відміну від її батьків!

Він підвищив голос на останні пʼять слів, і вже коли всі тільки почали обертатися до нього, а Герміона знову копнула його, Гаррі знав, що все зіпсував. Проте це вже було занадто, зовсім занадто.

 — Звісно ми знаємо, що вона розумна, — сказав Лео Ґрейнджер, відчувалося, що він образився на дитину, що наважилася підвищити голос за їхнім столом.

 — Та ви й гадки не маєте, — сказав Гаррі, тепер в його голосі почав відчуватися льодяний холод. — Ви лише гадаєте, що вона читає купу книжок і це мило, так? Ви бачите бездоганний табель і гадаєте, що це добре, що вона відмінно вчиться в класі. Ваша дочка — найталановитіша відьма свого покоління й найяскравіша зірка Гоґвортсу. Колись, докторе та докторко Ґрейнджер, той факт, що ви — її батьки, буде єдиною причиною, чому вас памʼятатиме історія!

Герміона, що спокійно підвелася та підійшла до нього, вибрала саме цю мить, щоб схопити футболку Гаррі за рукав та витягти його зі стільця. Гаррі дозволив це, але доки Герміона тягла його геть, він продовжував дедалі гучніше:

 — Цілком можливо, що за тисячу років професію зубного лікаря не забудуть лише через те, що зубними лікарями були батьки Герміони Ґрейнджер!

* * *

Роберта зі спокоєм на обличчі дивилася на те місце, куди її дочка щойно потягнула Хлопчика-Що-Вижив з кімнати.

 — Мені страшенно прикро, — сказав професор Веррес із задоволеною усмішкою на обличчі. — Проте не варто хвилюватися, Гаррі завжди так розмовляє. Ну хіба вони вже не схожі на подружжя?

Найстрашнішим було те, що схожі.

* * *

Гаррі підготувався до суворої лекції від Герміони.

Але після того, як Герміона затягла його в підвал та зачинила за ним двері, вона обернулася…​

…​і всміхалася. Наскільки міг сказати Гаррі — щиро.

 — Будь ласка, не треба, Гаррі, — мʼяко сказала вона. — Навіть якщо це дуже мило з твого боку. Усе гаразд.

Гаррі витріщився на неї.

 — Як ти це витримуєш? — запитав він. Він розмовляв тихо, бо не хотів, щоб почули батьки, але підвищив тон замість гучності. — Як ти це витримуєш?

Герміона знизала плечима й сказала:

 — Бо саме такими й мають бути батьки?

 — Ні, — тихо й напружено сказав Гаррі, — не мають, мій батько ніколи не підводить мене…​ ну, підводить, але не так…​

Герміона здійняла один палець, і Гаррі чекав, спостерігав, як вона добирає слова. По деякому часі вона сказала:

 — Гаррі…​ Професорка Макґонеґел та професор Флитвік добре до мене ставляться, бо я — найталановитіша відьма свого покоління та найяскравіша зірка Гоґвортсу. А мама й тато не знають цього, і ти ніколи не зможеш до них це донести, але вони все одно мене люблять. Тобто все саме так, як має бути: у Гоґвортсі й удома. А оскільки вони мої батьки, містере Поттер, ти не маєш права голосу, — на її обличчі знову сяяла таємнича усмішка, як за обідом, вона тепло подивилася на Гаррі. — Це зрозуміло, містере Поттер?

Гаррі напружено кивнув.

 — Добре, — сказала Герміона, нахилилася й поцілувала його в щоку.

* * *

Тільки-но вони знову почали розмову, як почувся далекий високий скрик:

«Гей! Жодних поцілунків!»

Два та́ти розреготалися, а дві мами водночас підвелися з-за стола з однаковим жахом на обличчях та хутко побігли до підвалу.

Коли дітей привели назад, Герміона льодяним тоном казала, що ніколи більше й не збирається цілувати Гаррі, а Гаррі розлючено казав, що Сонце швидше догорить і перетвориться на холодне вугілля, ніж Гаррі дозволить їй наблизитися до себе достатньо близько, щоб спробувати.

Що означало, що все було саме так, як мало бути, всі вони знову сіли, щоб завершити різдвяну вечерю.

Розділ 37. Інтерлюдія: перетин межі

Була майже північ.

Гаррі було легко не засинати. Йому просто треба було не використовувати часоворот. У Гаррі була традиція за допомогою циклу сну не спати в ніч, коли надвечірʼя Різдва перетворювалося на Різдво. Хоч він ніколи не був достатньо молодим, щоб вірити у Санта Клауса, колись він був достатньо молодим, щоб сумніватися.

Було б гарно, якби існувала якась містична особистість, що заходила до твого дому вночі та дарувала подарунки…​

Спиною Гаррі пробігли мурахи.

Натяк на те, що наближалося щось жахливе.

Повзучий страх.

Лиховісне передчуття.

Гаррі різко сів у ліжку.

Він подивився у вікно.

 — Професоре Квірел? — дуже тихо скрикнув Гаррі.

Професор Квірел зробив невеличкий жест рукою, мов підіймав щось, і вікно Гаррі ніби склалося в раму. Крізь отвір у кімнату одразу задув холодний порив зими з декількома сніжинками з чорноти неба, вкритого поодинокими зірками і сірими нічними хмарами.

 — Не бійтеся, містере Поттер, — сказав професор Квірел нормальним голосом. — Я зачарував ваших батьків, щоб вони спали. Вони не прокинуться, доки я тут.

 — Ніхто не мав знати, що я тут! — все одно тихо скрикнув Гаррі. — Навіть сови мають доставляти пошту до Гоґвортсу, а не сюди!

Гаррі з радістю погодився на це. Було б дурнувато, якби будь-який смертежер міг перемогти у війні в будь-який час, просто надіславши йому совою ручну гранату, що магічно спрацювала б.

Професор Квірел широко посміхався. Він стояв на подвірʼї за вікном.

 — О, немає причин для хвилювання, містере Поттер. Ви справді добре захищені від пошукових чарів, і навряд чи якомусь прихильнику чистоти крові спаде на думку зазирнути до телефонної книги, — його усмішка поширшала. — І мені довелося докласти чималих зусиль, щоб пробратися крізь захисні чари, що їх встановив директор навколо вашого будинку. Хоча, звісно, будь-хто, хто знає вашу адресу, міг би просто почекати зовні й напасти на вас наступного разу, як ви вийдете.

Гаррі деякий час витріщався на професора Квірела.

 — Що ви тут робите? — нарешті запитав Гаррі.

Усмішка зникла з лиця професора Квірела.

 — Я прийшов вибачитися, містере Поттер, — тихо сказав професор із захисту. — Я не мав розмовляти з вами так різко, як…​

 — Не треба, — сказав Гаррі. Він втупився у ковдру, яку він тримав над піжамою. — Просто не треба.

 — Невже я вас так сильно образив? — тихо запитав професор Квірел.

 — Ні, — сказав Гаррі. — Але образите, якщо вибачитеся.

 — Розумію, — сказав професор Квірел, і за мить його голос посуворішав. — Тоді, якщо я вважатиму вас за рівного, містере Поттер, то маю сказати, що ви тяжко порушили етикет між дружніми слизеринцями. Якщо ви не ведете гру проти когось, то ви не маєте втручатися в їхні плани ось так, не спитавши їх заздалегідь. Бо ви не знаєте ані який насправді в них задум, ані які ставки вони можуть втратити. Такі дії означатимуть, що ви — їхній ворог, містере Поттер.

 — Вибачте, — сказав Гаррі, саме таким тихим тоном, що його щойно використовував професор Квірел.

 — Вибачення прийняті, — сказав професор Квірел.

 — Але, — сказав Гаррі, досі тихо, — нам з вами справді якось треба обговорити політику.

Професор Квірел зітхнув.

 — Я знаю, що вам не до вподоби зверхнє ставлення, містере Поттер…​

Це було дещо слабо сказано.

 — Але було б навіть більше зверхнім, — продовжив професор Квірел, — не сказати вам цього прямо. Вам бракує життєвого досвіду, містере Поттер.

 — І що, всі з достатнім життєвим досвідом погоджуються з вами?

 — Чого вартий життєвий досвід когось, хто грає у квідич? — запитав професор Квірел та знизав плечима. — Я гадаю, що ви зміните свою думку з часом: після того, як усі ваші ідеали розчарують вас, і ви станете циніком.

Професор із захисту сказав це так, ніби це було найзвичайнішим твердженням у світі. Він стояв на тлі чорноти, зірок та хмар у небі, одна чи дві крихітні сніжинки пролетіли повз у пронизливому зимовому повітрі.

 — До речі, — сказав Гаррі. — Щасливого Різдва.

 — Напевно, — сказав професор Квірел. — Зрештою, якщо це не вибачення, то це має бути різдвяним подарунком. Найпершим у моєму житті, по правді.

Гаррі ще навіть не почав учити латину, щоб прочитати щоденник дослідів Роджера Бекона. Та й навряд чи він наважиться розкрити рота, щоб спитати.

 — Одягніть своє зимове пальто, — сказав професор Квірел, — чи прийміть зілля тепла, якщо є. Зустрінемося зовні, під зірками. Я спробую підтримувати закляття трохи довше цього разу.

Гаррі мить обмізковував слова, а потім прожогом кинувся до шафи.

Професор Квірел підтримував закляття зіркового сяйва більше за годину, хоча на обличчі професора з захисту виднілася втома, і за деякий час йому довелося сісти. Гаррі спробував щось сказати, але на нього лише шикнули.

Вони перетнули межу між надвечірʼям Різдва та Різдвом посеред позачасової порожнечі, де оберти Землі не мали сенсу, серед справжньої вічної тихої ночі.

І як і було обіцяно, батьки Гаррі спокійно спали весь цей час, доки Гаррі не повернувся до своєї кімнати, а професор із захисту не пішов.

Розділ 38. Смертний гріх

Сонце яскраве, повітря чисте, учні радісні, як і їхні батьки, брукована платформа девʼять і сімдесят пʼять сотих чиста, зимове сонце висить низько в небі, за чверть десята ранку пʼятого січня 1992 року. Деякі молодші учні були в шарфах та рукавичках, проте більшість була лише в мантіях. Зрештою, вони чарівники.

Коли Гаррі вийшов з посадкової платформи, він зняв шарф та пальто, відкрив відділення своєї валізи та запхав туди зимові речі.

Деякий час він просто стояв і мерз у січневому повітрі — просто щоб знати, як воно.

Тоді він дістав мантію чарівника й натягнув її.

І нарешті Гаррі дістав свою паличку. Він не міг не думати про батьків, яких він щойно поцілував на прощання, про світ, чиї проблеми він залишав позаду…​

З дивним відчуттям провини за неминуче, Гаррі сказав: «Термос».

Тепло наповнило його тіло.

І Хлопчик-Що-Вижив повернувся.

Гаррі позіхнув та потягнувся, наприкінці канікул його стан найвлучніше описувало слово «апатія». Зранку йому не хотілося читати підручники чи навіть серйозну наукову фантастику. Йому хотілося чогось цілковито розважального, щоб відволіктися…​

Ну, таке нескладно знайти, якщо готовий розпрощатися з чотирма кнатами.

Крім того, якщо «Щоденний віщун» був корумпованим, а «Базікало» був єдиною конкуруючою газетою, то там навіть могли бути справжні новини, що їх придушили в іншій газеті.

Гаррі поплентався до тієї ж стійки з новинами, що й минулого разу. Йому було цікаво, чи вдасться «Базікалу» перевершити попередній заголовок.

Торговець почав усміхатися, коли побачив наближення Гаррі, а потім раптом його лице змінилося, коли він помітив шрам.

 — Гаррі Поттер? — задихаючись запитав продавець.

 — Ні, містере Дуріан, — сказав Гаррі, ненадовго поглянувши на нагрудний знак чоловіка, — лише неймовірна імітація…​

Гаррі затнувся, щойно побачив верхню частину складеного «Базікала».

ПРОВИДИЦЯ НАБРАЛАСЯ ТА ВИДАЄ ТАЄМНИЦІ:

ТЕМНИЙ ЛОРД ПОВЕРНЕТЬСЯ,

Мить Гаррі намагався не виказувати емоцій на обличчі, доки не усвідомив, що якщо не буде шокованим, то це насправді теж може його видати…​

 — Перепрошую, — сказав Гаррі.

Його голос був трохи занепокоєним, і він навіть не знав, чи видає це щось. Не знав, якою була б реакція, якби він нічого не знав. Він надто багато часу був зі слизеринцями, він уже забував, як зберігати таємниці від звичайних людей. Чотири кнати стукнули по прилавку.

 — Один примірник «Базікала», будь ласка.

 — О, не варто, містере Поттер! — квапливо сказав торговець, махаючи руками. — Це — не зважайте, просто…​

Газета пролетіла повітрям та вдарила пальці Гаррі, і він розгорнув її.

ПРОВИДИЦЯ НАБРАЛАСЯ ТА ВИДАЄ ТАЄМНИЦІ:

ТЕМНИЙ ЛОРД ПОВЕРНЕТЬСЯ,

ОДРУЖЕНИЙ ДРАКО МЕЛФОЙ

 — Це безкоштовно, — сказав торговець, — для вас, тобто…​

 — Ні, — сказав Гаррі, — я все одно збирався її купити.

Торговець забрав монети, а Гаррі читав далі.

 — Господи, — сказав Гаррі за пів хвилини, — даєш провидиці шість ковтків віскі, і вона вибовкує найрізноманітніші таємниці. Я маю на увазі, хто б міг подумати, що Сіріус Блек та Пітер Петіґру — це насправді одна людина?

 — Не я, — відповів торговець.

 — Вони навіть надрукували світлину, де вони вдвох разом, щоб ми знали, хто насправді таємно одна людина.

 — Ага, — сказав торговець. — Маскування вражає, правда?

 — А ще мені таємно шістдесят пʼять років.

 — Я не дав би вам і половини цього, — привітно сказав торговець.

 — А ще я заручений з Герміоною Ґрейнджер, і Белатрисою Блек, і Луною Лавґуд, і ну звісно, з Драко Мелфоєм теж…​

 — Оце так весіллячко буде, — сказав торговець.

Гаррі підвів погляд з газети й сказав приємним голосом:

 — Знаєте, коли я вперше почув, що Луна Лавґуд божевільна, то засумнівався: це справді так, чи вона просто вигадує це все й хихикає весь час. Потім, коли я прочитав другий заголовок «Базікала», то вирішив, що вона просто не може бути божевільною — вигадувати таке не може бути легко, неможливо зробити це випадково. А тепер знаєте, що я думаю? Я вважаю, що вона все ж таки несповна розуму. Коли нормальна людина намагається щось вигадати, то такого не виходить. Щось справді неправильне має відбуватися в тебе в голові, щоб отаке виходило, коли ти починаєш вигадувати!

Торговець витріщився на Гаррі.

 — Ну серйозно, — сказав Гаррі. — Хто читає цю маячню?

 — Ти, — сказав продавець.

Гаррі відійшов, щоб почитати газету.

Він не сів за той самий столик поряд, де вони з Драко сіли першого разу, коли готувалися сісти на потяг. Йому не хотілося спокушати долю — раптом все повториться.

Проблема була навіть не в тому, що згідно з «Базікалом» його перший тиждень у Гоґвортсі тривав пʼятдесят чотири роки. А в тому, що на неавторитетну думку Гаррі, його життя не потребувало жодних нових рівнів складнощів.

Тому Гаррі знайшов невеличкий залізний стілець деінде — далеко від натовпу й частих приглушених лясків явлення батьків з дітьми, і він сів почитати «Базікало», щоб побачити, чи є там якісь придушені новини.

Крім очевидного божевілля (хай допоможе їм небо, якщо щось із цього було правдою), газета містила чимало фальшивих романтичних чуток, але нічого, що було б справді важливим, якби було правдою.

Гаррі саме читав про запропонований міністерством закон про шлюби — заборонити всі шлюби, — коли…​

 — Гаррі Поттер, — пролунав шовковий голос, що наповнив кров Гаррі адреналіном.

Гаррі підвів погляд.

 — Луціус Мелфой, — втомлено сказав Гаррі. Наступного разу він вчинить розумно: зачекає зовні у маґлівській частині вокзалу Кінґс-Крос до десятої пʼятдесят пʼять.

Луціус ввічливо нахилив голову, його довге біле волосся накрило його плечі. Чоловік досі був з тим же лакованим чорним ціпком з держаком у формі срібної змії. Щось у його хватці без слів казало це смертельна зброя, а не я слабкий та спираюся на це. Його обличчя було нейтральним.

Два чоловіки розташовувалися обабіч від нього, їхні очі постійно роззиралися, вони низько тримали палички. Вони рухалися мов єдиний організм з чотирма ногами й чотирма руками — старші Креб та Ґойл, і Гаррі навіть гадав, що може вгадати, хто є хто, але це насправді не мало значення. Вони були лише додатками до Луціуса — не більше, ніж два найправіші пальці його лівої ноги.

 — Перепрошую, що турбую вас, містере Поттер, — промовив мʼякий, шовковий голос. — Проте ви не відповіли на жодну з моїх сов. І це, подумав я, може бути моєю єдиною можливістю зустрітися з вами.

 — Я не отримував від вас жодної сови, — спокійно сказав Гаррі. — Я так розумію їх перехоплював Дамблдор. Але я б не відповів на них, навіть якби отримав, хіба що через Драко. Для мене спілкуватися з вами напряму без відома Драко означає порушення нашої дружби.

Будь ласка, іди геть, будь ласка, іди геть.

Сірі очі зблиснули.

 — То он в яку гру ви граєте…​ — сказав старший Мелфой. — Гаразд, я трохи пограю з вами. Навіщо ви змусили свого чудового друга, мого сина, публічно заявити про союз з цією дівчиною?

 — О, — легковажно сказав Гаррі, — це ж очевидно, хіба ні? Драко співпрацюватиме з Ґрейнджер та зрозуміє, що чаклуни маґлівського роду, зрештою, теж люди. Ва. Ха. Ха.

Тонка усмішка ледве виднілася на губах Луціуса.

 — Так, це скидається на один з планів Дамблдора. Але ним не є.

 — Дійсно, — сказав Гаррі. — Це частина моєї гри з Драко, а не результат дій Дамблдора, і більшого я не скажу.

 — Відкиньмо ці ігри, — сказав старший Мелфой, його сірі очі раптом посуворішали. — Якщо мої підозри правильні, то ви все одно жодним чином не грали б на руку Дамблдорові, містере Поттер.

Ненадовго запанувала тиша.

 — То ви знаєте, — холодно сказав Гаррі. — Скажіть, коли саме ви зрозуміли?

 — Коли прочитав вашу відповідь на невеличку промову професора Квірела, — сказав біловолосий чоловік та зло хихикнув. — Спочатку я був спантеличений, бо мені здавалося, що це було не у ваших власних інтересах. Лише декілька днів потому я збагнув, у чиїх інтересах була ваша відповідь, і нарешті все стало зрозуміло. А також очевидно, що ви слабкий, принаймні частково.

 — Дуже кмітливо, — так само холодно сказав Гаррі. — Але, можливо, ви помиляєтеся щодо моїх інтересів.

 — Можливо, так, — у шовковому голосі почулися сталеві нотки. — Дійсно, саме цього я й боюся. Ви граєте в дивні ігри з моїм сином, і про вашу мету я навіть не здогадуюся. Це недружньо, і ви не можете очікувати, що я не буду непокоїтися!

Тепер Луціус спирався на свій ціпок обома побілілими руками, а його охоронці раптом напружилися.

Якийсь внутрішній голос Гаррі стверджував, що показувати зараз страх буде вкрай поганою ідеєю. Не можна дозволяти Луціусові побачити, що його можна залякати. Та й все одно вони були на людній залізничній станції…​

 — Мені здається дивним, — сказав Гаррі, намагаючись зробити й свій голос сталевим, — що ви вважаєте, ніби мені може бути корисною якась шкода для Драко. Але це неважливо, Луціусе. Він мій друг, а я друзів не зраджую.

 — Що? — прошепотів Луціус. Його обличчя переповнював подив.

А тоді…​

 — Гості, — сказав один з посіпак, і Гаррі здалося, що це був старший Креб, судячи з голосу.

Луціус випростався й обернувся, та видав несхвальне шипіння.

Наближався Невіл. Він здавався переляканим, проте рішучим, він йшов слідом за високою жінкою, що не була анітрохи наляканою.

 — Мадам Лонґботом, — льодяним тоном сказав Луціус.

 — Містере Мелфой, — таким самим тоном відповіла жінка. — Чи не набридаєте ви нашому Гаррі Поттеру?

Луціус на диво гірко реготнув.

 — О, дуже сумніваюся. Прийшли захистити його від мене, чи не так? — біловолосий чоловік обернувся до Невіла. — А це, певно, вірний лейтенант містера Поттера, останній нащадок Лонґботомів, Невіл, як він себе називає, з Хаосу. Який же наш світ дивний. Інколи мені здається, що навіть божевільний.

Гаррі гадки не мав, що на це відповісти, а Невіл здавався спантеличеним та наляканим.

 — Сумніваюся, що це світ божевільний, — сказала мадам Лонґботом. Її голос став насмішкуватим. — Видається, ви в поганому настрої, містере Мелфой. Промова нашого любого професора Квірела позбавила вас декількох союзників?

 — Це був доволі розумний наклеп на мої здібності, — холодно сказав Луціус, — хоча він міг подіяти лише на тих дурнів, що вірять у те, що я справді був смертежером.

 — Що? — бовкнув Невіл.

 — Я був під дією «Імперіуса», юначе, — стомлено сказав Луціус. — Темному Лордові навряд чи вдалося б бодай почати вербувати чистокровні родини без підтримки дому Мелфоїв. Я відхилив його пропозицію, тому він просто змусив мене. Його власні смертежери дізналися про це лише опісля, тому я й ношу цю хибну мітку. Хоча через те, що я не давав справжньої згоди, вона насправді не зобовʼязує мене. Деякі смертежери досі вірять, що я їхній лідер, і заради миру нашої країни я дозволяю їм вірити в це, щоб контролювати їх. Але я не був таким дурним, щоб підтримувати цього нещасливого пройдисвіта з власної волі…​

 — Не зважайте, — сказала мадам Лонґботом Гаррі та Невілові. — Він змушений до кінця життя прикидатися через страх перед вашими свідченнями під сироваткою правди, — її голос сповнювала зловтіха.

Луціус повернувся до неї спиною та знову звернувся до Гаррі:

 — Чи не попросите ви цю стару каргу піти, містере Поттер?

 — Гадаю, ні, — сухо сказав Гаррі. — Я бажаю вести справи з частиною дому Мелфоїв мого віку.

Надовго запанувала тиша. Сірі очі роздивлялися його.

 — Ну звісно…​ — повільно сказав Луціус. — Тепер я почуваюся дурнем. Увесь цей час ви лише вдавали, що гадки не маєте, про що йдеться.

Гаррі зустрів його погляд, проте нічого не сказав.

Луціус підняв свій ціпок на кілька сантиметрів та сильно вдарив ним об землю.

Світ зникнув у сірій імлі, усі звуки вщухли, у всесвіті не залишилося нічого крім Гаррі, Луціуса Мелфоя та ціпка з держаком у формі зміїної голови.

 — Мій син — це моє серце, — сказав старший Мелфой, — останнє в цьому світі, що має для мене сенс. І ось моє дружнє застереження: якщо він зазнає шкоди, то я присвячу решту життя помсті. Але доки він не зазнає шкоди, я бажаю вам успіхів у всіх ваших починаннях. І оскільки ви не просили від мене більшого, то і я не проситиму вас ні про що.

Тоді сіра імла зникла, і зʼявилася розлючена мадам Лонґботом, що їй не давав пройти старший Креб. Тепер вона тримала свою паличку в руці.

 — Як ви смієте! — прошипіла вона.

Темна мантія та волосся Луціуса закрутилися, коли він повернувся до старшого Ґойла.

 — Ми повертаємося до маєтку Мелфоїв.

Пролунало три звуки явлення, і вони зникли.

Далі запанувала тиша.

 — О небеса, — сказала мадам Лонґботом. — Що це все було?

Гаррі безпорадно знизав плечима. А тоді подивився на Невіла.

На лобі Невіла видно було крапельки поту.

 — Дуже дякую, Невіле, — сказав Гаррі. — Я дуже ціную твою допомогу, Невіле. А тепер, Невіле, гадаю, тобі варто сісти.

 — Так, генерале, — сказав Невіл, і замість того, щоб підійти до одного зі стільців поряд з Гаррі, він осів на бруківку.

 — Ви призвели до багатьох змін у моєму онукові, — сказала мадам Лонґботом. — Деякі з них я схвалюю, проте не всі.

 — Надішліть мені список, які з них які, — сказав Гаррі. — Я подивлюся, що можна зробити.

Невіл застогнав, але промовчав.

Мадам Лонґботом трохи посміялася.

 — Я так і зроблю, юначе, дякую, — вона стишила голос. — Містере Поттер…​ Промова професора Квірела — це те, чого наша нація давно потребувала. Не можу сказати того ж про ваш коментар до неї.

 — Я врахую вашу думку, — мʼяко сказав Гаррі.

 — Я щиро на це сподіваюся, — сказала мадам Лонґботом та обернулася до свого онука. — Чи тобі досі треба, щоб я…​

 — Можеш іти, бабусю, — сказав Невіл. — Цього разу зі мною все буде гаразд.

 — Ось це я схвалюю, — сказала вона та з ляскотом зникла ніби мильна бульбашка.

Двоє хлопців трохи посиділи в тиші.

Невіл заговорив перший, його голос був втомленим.

 — Ти збираєшся виправити всі зміни, які вона схвалює, так?

 — Не всі з них, — невинно сказав Гаррі. — Я лише хочу переконатися, що не псую тебе.

* * *

Драко здавався вкрай стурбованим. Він весь час озирався, незважаючи на те, що за його наполегливим проханням вони спустилися у валізу Гаррі та використали справжні чари тиші «Квієтус», а не просто барʼєр, що розмиває звуки.

 — Що ти сказав батькові? — випалив Драко, щойно почали діяти «Квієтус», і звуки платформи девʼять і три чверті зникли.

 — Я…​ слухай, можеш розповісти мені, що він сказав тобі перед тим, як привів тебе? — запитав Гаррі.

 — Що я маю негайно його повідомити, якщо мені здасться, що ти мені погрожуєш. Що я маю негайно його повідомити, якщо я зроблю щось, що може загрожувати тобі! Батько вважає тебе небезпечним, Гаррі. Хай що ти сказав йому сьогодні, це налякало його! Лякати мого батька — погана ідея!

От прокляття…​

 — Про що ви розмовляли? — вимагав відповіді Драко.

Гаррі стомлено відкинувся на спинку складного стільця, що був на дні підвального рівня його валізи.

 — Знаєш, Драко, фундаментальним питанням раціональности є «Що ти знаєш, і як ти гадаєш, звідки ти це знаєш?». Але існує також смертельний гріх раціональности — тип мислення прямо протилежний їй. Як мислили древньогрецькі філософи. Вони й гадки не мали, що коїться, тому вони просто ходили й казали «усе — вода» чи «усе — вогонь» і ніколи не питали себе «заждіть-но, навіть якщо все справді вода, звідки я можу про це знати?» Їх не цікавило, які є докази, що свідчать на корись цієї можливості й проти усіх інших можливостей, що їх можна уявити, чи свідчення, яких би не існувало, якби їхня теорія була хибною…​

 — Гаррі, — Драко ледве стримував емоції, — про що ти розмовляв з батьком?

 — Насправді, я не знаю, — сказав Гаррі, — тому дуже важливо, щоб я не почав просто вигадувати відповідь…​

Гаррі ще не чув настільки сповненого жаху, високого тону зойку від Драко.

Розділ 39. Вдавання мудрості, ч.1

Свист. Цок. Бззз. Дзінь. Вурп. Лясь. Хлюп. Дзелень. У-у. Паф. Дзень. Бульк. Біп. Гуп. Хрясь. Шух. Шшш. Пфф. Жух.

На уроці чарів того понеділка професор Флитвік мовчки передав був Гаррі складений пергамент. У записці було сказано відвідати директора в зручний час так, щоб ніхто не помітив, зокрема Драко Мелфой та професор Квірел. Також йому надали одноразовий пароль від гаргуйля: «вередливий ягнятник». А ще поряд було на диво артистичне зображення професора Флитвіка, що суворо на нього дивився й подеколи кліпав очима. Внизу записки був тричі підкреслений напис: «ТРИМАЙСЯ ПОДАЛІ ВІД НЕПРИЄМНОСТЕЙ».

Тому Гаррі дочекався був кінця уроку трансфігурації, повчився з Герміоною, повечеряв, порозмовляв зі своїми лейтенантами і нарешті, коли годинник показав девʼяту, став невидимим, повернувся до шостої вечора та стомлено поплентався до гаргуйля, рухомих спіральних сходів, деревʼяних дверей, переповненої маленькими химерними штукенціями кімнати та срібнобородого директора.

Цього разу Дамблдор був доволі серйозним, не було звичної усмішки. Та й піжами на ньому були значно темнішого й більш тверезого пурпурового кольору, ніж зазвичай.

 — Дякую, що прийшов, Гаррі, — сказав директор. Старий чарівник підвівся зі свого трону й почав повільно крокувати кімнатою поміж дивних пристроїв. — Насамперед, чи взяв ти з собою записи твоєї вчорашньої розмови з Луціусом Мелфоєм?

 — Записи? — вирвалося в Гаррі.

 — Ну звісно ти все записав…​ — фраза старого чарівника повисла в повітрі.

Гаррі було ніяково. Так, якщо ти щойно ледве виплутався з таємничої розмови з купою багатозначних натяків, що ти їх не розумієш, збіса очевидно, що треба одразу все записати, доки спогади свіжі, щоб спробувати пізніше все збагнути.

 — Гаразд, — сказав директор, — розповідай, що памʼятаєш.

Гаррі присоромлено почав переказувати якомога точніше, і лише приблизно на половині він раптом усвідомив, що нерозумно просто брати й розповідати можливо божевільному директорові все, принаймні не обміркувавши це спочатку, проте Луціус безперечно був поганим хлопцем та противником Дамблдора, тому напевно варто було йому розповісти, крім того, Гаррі вже почав говорити й тепер було запізно намагатися все прорахувати…​

Гаррі чесно завершив переказ.

Протягом розповіді обличчя Дамблдора ставало дедалі задумливішим, а наприкінці його лице здавалося древнім, відчувалася якась суворість.

 — Ну, — сказав Дамблдор. — Тоді пропоную тобі докласти всіх зусиль, щоб спадкоємцеві Мелфоїв не було завдано шкоди. Я вчиню так само, — директор хмурився, його пальці безгучно барабанили по чорнильно-чорній поверхні тареля з написом «Леліел». — Також, гадаю, буде надзвичайно мудро з твого боку відтепер уникати будь-яких контактів з лордом Мелфоєм.

 — Ви справді перехоплювали його сов? — запитав Гаррі.

Директор довго розглядав Гаррі, а потім неохоче кивнув.

Чомусь Гаррі не відчував доречної люті. Напевно, Гаррі просто було дуже легко зараз подивитися на ситуацію з точки зору директора. Навіть Гаррі міг зрозуміти, чому Дамблдор хотів завадити його спілкуванню з Луціусом Мелфоєм. Це не здавалося злим вчинком.

На відміну від директорового шантажу Забіні…​ про що в Гаррі були лише слова Забіні, а Забіні був вкрай сумнівним джерелом. Насправді, важко уявити, чому б Забіні не вигадати історію, що викликала б якнайбільше співчуття з боку професора Квірела…​

 — Моя пропозиція: я не протестуватиму, скажу, що розумію вашу позицію, — сказав Гаррі, — а ви продовжите перехоплювати мої сови, але повідомлятимете мені, від кого вони?

 — Боюся, я перехопив чимало твоїх сов, — спокійно сказав Дамблдор. — Ти знаменитість, Гаррі, і отримував би десятки листів на день, деякі — з далеких країн, якби я не повертав їх.

 — Це, — сказав Гаррі, тепер відчуваючи легке обурення, — вже трохи занадто…​

 — У багатьох листах, — тихо сказав старий чарівник, — тебе проситимуть про те, що ти не здатен здійснити. Я, звісно, не читав їх, а лише повертав назад. Але я знаю, бо теж отримую такі. А ти замолодий, Гаррі, щоб тобі встигали ще до сніданку розбивати серце шість разів, щоранку.

Гаррі втупився у своє взуття. Він мав би наполягати, щоб йому дозволили читати листи та вирішувати самому, проте…​ зазвичай тихий, голос здорового ґлузду зараз дуже гучно кричав на нього.

 — Дякую, — пробурмотів Гаррі.

 — Також я покликав тебе сюди, — сказав старий чарівник, — бо хочу проконсультуватися з твоїм унікальним генієм.

 — Трансфігурація? — здивовано й втішено запитав Гаррі.

 — Ні, іншим унікальним генієм, — сказав Дамблдор. — Скажи мені, Гаррі, яке зло ти міг би вчинити, якби дементору дозволили потрапити на землі Гоґвортсу?

* * *

Виявилося, що професор Квірел просив був, чи швидше вимагав, щоб учням дали змогу випробувати свої навички проти справжнього дементора, коли вони вивчать слова й жести чарів патронуса.

 — Професор Квірел не здатен викликати патронуса, — сказав Дамблдор, повільно крокуючи між пристроями. — Що завжди поганий знак. Проте він сам розповів про це й вимагав задіяти зовнішніх інструкторів, що навчатимуть кожного учня, що забажає, чарам патронуса. Він запропонував заплатити їм з власної кишені, якщо я відмовлюся. Це справило на мене глибоке враження. Але тепер він наполягає, щоб ми привели дементора…​

 — Директоре, — тихо сказав Гаррі, — професор Квірел свято вірить у навчання в реалістичних бойових умовах. Бажання привести справжнього дементора цілковито відповідає його персонажеві.

Тепер директор дивно дивився на Гаррі.

 — Його персонажеві? — запитав старий чарівник.

 — Тобто, — сказав Гаррі, — це повністю відповідає тому, як професор Квірел зазвичай поводиться…​ — тихо завершив Гаррі. Чому він так це сформулював?

Директор кивнув.

 — Тобто в тебе такі ж здогади, як і в мене. Що це лише привід. Без сумнівів, дуже обґрунтований привід. Ти навіть не знаєш, наскільки. Часто чарівникам, що ніби нездатні застосовувати чари патронуса, раптом все вдається у присутності справжнього дементора: ніколи не могли отримати проблиск світла, аж раптом у них виходить матеріальний патронус. Чому так — ніхто не знає, але це так.

Гаррі насупився.

 — Тоді я справді не розумію, чому ви насторожені…​

Директор безпорадно розвів руки.

 — Гаррі, професор із захисту попросив мене провести найтемнішу з усіх істот через браму Гоґвортсу. Я маю бути настороженим. — Директор зітхнув. — Але дементора пильнуватимуть, огорнуть захисними чарами, посадять у міцну клітку, і я сам спостерігатиму за ним весь час — я не можу вигадати, що може піти не так. Але, можливо, я лише не можу уявити собі цього. Тому я питаю тебе.

Гаррі витріщився на директора, роззявивши рота. Він був настільки шокований, що навіть не відчував задоволення від лестощів.

 — Мене? — запитав Гаррі.

 — Так, — відповів Дамблдор з легкою усмішкою. — Я докладаю всіх зусиль, щоб передбачити дії ворогів, щоб зрозуміти їхній лихий розум та передбачити їхні злі думки. Але я ніколи б не вигадав загострити кістки гафелпафців, щоб отримати зброю.

Невже Гаррі ніколи цього не забудуть?

 — Директоре, — стомлено сказав Гаррі, — я знаю, що це звучить не дуже, проте з усією серйозністю: я не злий, я просто дуже винахідливий…​

 — Я не стверджував, що ти злий, — серйозно сказав Дамблдор. — Дехто вважає, що зрозуміти зло — те саме, що стати злом. Але вони лише вдають мудрість. Навпаки: зло — це те, що не знає любові і не наважується уявити любов; зло не може зрозуміти любов, не припинивши бути злом. Я підозрюю, що мені ніколи не досягти твого рівня розуміння розуму темних чаклунів, хоча ти сам розумієш любов. Отже, Гаррі, — Дамблдор пильно дивився на нього. — Якби ти був на місці професора Квірела, яке злодійство ти міг би скоїти, якби обманом змусив мене дозволити допустити дементора на землі Гоґвортсу?

 — Зачекайте, — сказав Гаррі і ніби в тумані поплентався до крісла навпроти стола директора. Цього разу це був не деревʼяний ослінчик, а велике зручне крісло, і Гаррі ніби загорнули в ковдру, коли він сів.

Дамблдор просив його обхитрувати професора Квірела.

Пункт перший: професор Квірел подобався Гаррі значно більше, ніж Дамблдор.

Пункт другий: гіпотеза полягала в тому, що професор із захисту запланував щось зле, а в цьому окремому випадку Гаррі мусив допомогти директорові запобігти цьому.

Пункт третій…​

 — Директоре, — сказав Гаррі, — якщо професор Квірел замислив щось, я не впевнений, що зможу обхитрувати його. У нього значно більше досвіду, ніж у мене.

Старий чарівник похитав головою; якимось чином він робив це дуже урочисто, незважаючи на усмішку.

 — Ти недооцінюєш себе.

Ще ніхто ніколи не казав Гаррі такого.

 — Я памʼятаю, — продовжив старий чарівник, — одного юнака, що у цьому самому кабінеті, спокійно та стримано, протистояв вихователю гуртожитку Слизерин і шантажував свого директора, лише заради захисту однокласників. І я вірю, що той юнак кмітливіший за професора Квірела, кмітливіший за Луціуса Мелфоя, і колись він доросте до того, щоб стати рівнею самому Волдемортові. Ось із ким я хотів би порадитися.

Гаррі придушив мурахи, що пробігли його спиною при згадці цього імені, та задумливо й похмуро поглянув на директора.

Як багато він знає?..

Директор бачив був Гаррі, коли ним володіла його темна сторона, коли він занурився у свою темну сторону глибше, ніж будь-коли. Гаррі досі памʼятав, як він, невидимий та після повернення в часі, спостерігав за минулим собою, що протистояв старшим слизеринцям; спостерігав за хлопцем зі шрамом на чолі, що поводився не так, як інші. Ну звісно директор помітив був, що щось дивне коїлося з хлопцем у його кабінеті.

І Дамблдор зробив був висновок, що його хатній герой достатньо кмітливий, щоб рівнятися з призначеним йому долею ворогом — Темним Лордом.

Що було доволі низькою планкою, враховуючи, що Темний Лорд наділив був кожного зі своїх слуг легко видимою темною міткою, а також перерізав весь монастир, що навчав був бойовим мистецтвам, які він хотів опанувати.

Достатньо кмітливим, щоб бути рівнею професорові Квірелу, — це задача геть іншого порядку.

Але також очевидно, що директор не вгамується, доки Гаррі не стане весь холодний та похмурий, та не видасть якоїсь відповіді, що звучатиме достатньо хитро…​ яка краще б не завадила професорові Квірелу викладати захист…​

І звісно Гаррі зануриться у темну сторону, щоб обміркувати все з цього боку, щоб бути чесним, та й про всяк випадок.

 — Розкажіть усе — як дементора приведуть, як його охоронятимуть.

На мить брови Дамблдора здійнялися, а потім він почав розповідати.

Дементора транспортуватиме до Гоґвортсу трійка аврорів, кожного з них Дамблдор особисто знає, і всі троє здатні застосовувати матеріальні чари патронуса. Біля межі земель Гоґвортсу їх зустріне Дамблдор та пропустить через захисні чари…​

Гаррі запитав, чи вхід тимчасовий, чи постійний, — тобто чи зможе хтось просто привести того ж дементора наступного дня.

Вхід тимчасовий (відповів Дамблдор зі схвальним кивком). І розʼяснення продовжилися: дементор буде в клітці з титану — не трансфігурованого, а викуваного насправжки. З часом дементор перетворить цей метал на порох, та не за один день.

Учні чекатимуть своєї черги подалі від дементора, за двома матеріальними патронусами, що їх повсякчасно підтримуватимуть двоє з трьох аврорів. Дамблдор чекатиме біля клітки з дементором зі своїм патронусом. Кожен учень окремо наближатиметься до дементора, Дамблдор розвіюватиме свій патронус, учень робитиме спробу виконати власні чари патронуса, і якщо учневі це не вдасться, то Дамблдор поверне свій патронус доки учень не зазнав незворотної шкоди. Колишній чемпіон дуелей професор Флитвік також буде присутнім, доки учні будуть поряд, — просто для додаткової безпеки.

 — Чому лише ви будете поряд із дементором? — запитав Гаррі. — Тобто, чи не варто поставити поряд ще й одного аврора…​

Директор похитав головою.

 — Вони не витримають такого частого впливу дементора — я багато разів розвіюватиму свій патронус.

Якщо з патронусом Дамблдора щось станеться, доки хтось з учнів поряд із дементором, третій аврор створить матеріальний патронус та відправить його захистити учня…​

Гаррі так і сяк намагався щось вигадати, проте не бачив вад у безпеці.

Тому він глибоко вдихнув, занурився глибше в крісло, заплющив очі та пригадав:

І це буде…​ пʼять очок? Ні, хай навіть десять очок із Рейвенклову за нахабство.

Тепер холод прибував повільніше, менш охоче — Гаррі останнім часом не звертався до своєї темної сторони…​

Гаррі довелося пригадати все перше заняття з зіллів, доки його кров не охолола до чогось на кшталт смертельно кришталевої ясності.

І тоді він подумав про дементора.

І все було очевидним.

 — Дементор — лише для відволікання уваги, — сказав Гаррі. Він не приховував холоду в голосі, адже саме цього Дамблдор очікував та бажав. — Велика, помітна загроза, але зрештою прямолінійна, від неї легко захиститися. Отже доки вся ваша увага буде прикута до дементора, справжній задум розгортатиметься деінде.

Дамблдор трохи повитріщався на Гаррі, а тоді повільно кивнув.

 — Так, — сказав директор. — І мені здається, що я знаю, від чого відволікатимуть мою увагу, якщо професор Квірел бажає зла…​ Дякую, Гаррі.

Директор досі витріщався на Гаррі, щось дивне було в цих древніх очах.

 — Що? — дещо роздратовано запитав Гаррі, адже холод досі циркулював його венами.

 — У мене є інше питання до цього юнака, — сказав директор. — Я дуже давно про це міркую, але досі не можу цього збагнути. Навіщо? — в його голосі ледь було чутно біль. — Навіщо комусь зумисно перетворюватися на чудовисько? Навіщо чинити зло заради зла? Чому Волдеморт?

* * *

Жух, бззз, цок; дзінь, паф, хлюп…​

Гаррі здивовано втупився в директора.

 — Звідки мені знати? — запитав Гаррі. — Я що, маю магічно розуміти Темного Лорда, бо я герой, чи що?

 — Так! — вигукнув Дамблдор. — Моїм власним головним ворогом був Ґріндельвальд, і його я справді добре розумів. Ґріндельвальд був моїм темним дзеркалом — людиною, якою я так легко міг би стати, якби тільки піддався спокусі вірити, що я хороша людина, а отже завжди маю рацію. Для загального блага — це було його гасло. І він щиро в це вірив, навіть коли роздирав усю Європу, мов поранений звір. І його я зрештою переміг. Але слідом зʼявився Волдеморт, щоб знищити все, що я захищав був у Британії, — тепер біль було ясно чути в його голосі, і ясно видно на обличчі. — Він скоював злочини гірші за найгірші Ґріндельвальдські, жахіття заради жахіття. Я пожертвував усім лише щоб стримувати його, і я досі не розумію — навіщо! Навіщо, Гаррі? Навіщо він це робив? Він не мій призначений ворог, а твій. Тому якщо в тебе є бодай якісь здогади, будь ласка, поділися ними! Чому?

Гаррі втупився у власні руки. По правді, Гаррі ще не досліджував Темного Лорда, тому наразі він зеленого поняття не мав. Але чомусь йому здавалося, що директор хотів почути не це.

 — Можливо, забагато темних ритуалів? Спочатку він гадав, що скористається лише одним, проте для цього довелося пожертвувати частиною добра в собі, через що інші темні ритуали йому здавалися більш прийнятними, тому він використовував дедалі більше темних ритуалів з позитивним зворотним звʼязком, доки не став неймовірно могутнім чудовиськом…​

 — Ні! — тепер голос директора переповнювало страждання. — Я не вірю в це, Гаррі! Має бути щось іще!

З чого б це? подумав Гаррі, але не сказав уголос, бо було ясно, що директор вважав, що всесвіт — це казочка з сюжетом, а великі трагедії траплялися лише через відповідно великі значущі причини.

 — Перепрошую, директоре. Темний Лорд зовсім не нагадує мені моє темне дзеркало. Я не вважаю анікрапельки спокусливим прибивання шкір родини Єрмі Вібла до стіни у відділі новин.

 — Невже в тебе зовсім немає для мене мудрості? — запитав Дамблдор. У його голосі відчувалася просьба, ледь не благання.

Зло трапляється, подумав Гаррі, воно нічого не означає й не вчить нас нічому, крім як не бути злими? Темний Лорд, напевно, просто був егоїстичним вилупком, і йому було начхати, кому він робить боляче, — ідіотом, що його зрештою спіткали наслідки дурних помилок, яких він легко міг би уникнути. За нещастями цього світу не криється доля. Якби Гітлерові дозволили були вступити в школу архітектури, як той і хотів, то вся історія Європи змінилася б. Якби ми жили в якомусь усесвіті, де жахливі речі трапляються лише з поважних причин, то вони би взагалі не траплялися.

Але директор нічого з цього, очевидно, не хотів чути.

Старий чарівник стояв за маленькою дивною штуковиною, що скидалася на замерзлий дим, і досі дивився на Гаррі сповненим розпачу й очікування поглядом.

Ну, казати щось мудре було нескладно. Насправді, це було значно простіше, ніж бути розумним, адже не треба було казати чогось неочікуваного чи робити відкриття. Треба було просто запустити програмне забезпечення мозку з пошуку шаблонів та видати кліше за допомогою будь-якої глибинної мудрості, що ти її вже чув.

 — Директоре, — урочисто сказав Гаррі, — я б не хотів визначати те, хто я є, за своїми ворогами.

Якимось чином навіть посеред усього цього цокання й дзижчання запанувало щось на кшталт тиші.

Вийшло якось більш глибинно мудро, ніж Гаррі збирався.

 — Можливо, ти дуже мудрий, Гаррі…​ — повільно сказав директор. — Хотілося б мені…​ визначати те, хто я є, за своїми друзями, — біль у його голосі став навіть сильнішим.

Розум Гаррі поквапом шукав щось іще глибинно мудре, щоб помʼякшити силу неумисного удару…​

 — Чи, можливо, — більш лагідно сказав Гаррі, — недруг створює ґрифіндорця, як друг створює гафелпафця, а прагнення створює слизеринця. А також завжди, кожного покоління саме загадка створює науковця.

 — Страшну долю ти пророкуєш моєму гуртожитку, Гаррі, — сказав директор. Біль не полишав його голос. — Але тепер, коли ти про це сказав, гадаю, мене й справді переважно створили мої вороги.

Гаррі втупився у свої руки на колінах. Можливо, варто було просто замовкнути, доки все виходить.

 — Але ти відповів на моє питання, — мʼякіше сказав Дамблдор, ніби сам до себе. — Я мав зрозуміти, що відповідь крилася в Слизерині. Заради його прагнення, усе для його прагнення. А яким воно було, я знаю, хоча не чому…​ — деякий час Дамблдор витріщався в простір, потім випростався й знову сфокусувався на Гаррі.

 — А ти, Гаррі, — сказав директор, — ти називаєш себе науковцем? — в його голосі чулося здивування з нотками несхвалення.

 — Вам не до вподоби наука? — трохи втомлено запитав Гаррі. Він сподівався був, що Дамблдор виявить більше прихильності до маґлівських речей.

 — Гадаю, вона корисна для тих, у кого немає паличок, — спохмурнівши сказав Дамблдор. — Але вона здається мені дивним вибором для того, щоб визначити себе. Невже наука важливіша за любов? За доброту? За дружбу? Чи через науку ти захоплюєшся Мінервою Макґонеґел? Чи наука змушує тебе піклуватися про Герміону Ґрейнджер? Чи до науки ти звернешся, коли намагатимешся запалити вогник тепла в серці Драко Мелфоя?

Знаєте, найсумніше, що вам напевно здається, що ви щойно видали якийсь неймовірно мудрий фінальний аргумент.

Так, тепер треба сформулювати заперечення, щоб воно теж звучало неймовірно мудро…​

 — Ви не з Рейвенклову, — зі спокоєм та гідністю сказав Гаррі, — і, можливо, тому ніколи не замислювалися, що повага до правди та її пошук протягом кожного дня свого життя також можуть бути виявом доброчесності.

Директор здійняв брови. А потім зітхнув.

 — Як ти став таким мудрим так рано? — голос старого чарівника був сумним. — Можливо, це стане тобі в нагоді.

Лише коли треба справити враження на древніх чарівників, що надто високої думки про себе, подумав Гаррі. Насправді, він був трохи розчарований довірливістю Дамблдора. Не те щоб Гаррі збрехав, але на Дамблдора надто вже сильне враження справила здатність Гаррі формулювати думки так, що вони звучали глибокими, замість того, щоб використовувати просту мову, як вчинив Річард Фейнман зі своєю мудрістю…​

 — Любов важливіша за мудрість, — сказав Гаррі. Просто щоб спробувати знайти межі безсоромно очевидних кліше, складених методом пошуку за шаблоном без жодного аналізу, які готовий витримати Дамблдор.

Директор поважно кивнув та сказав:

 — Дійсно.

Гаррі підвівся з крісла й витягнув руки. Ну, тоді я краще піду любити щось, це має допомогти мені перемогти Темного Лорда. Наступного разу, коли ви попросите моєї поради, я просто обійму вас…​

 — Сьогодні ти мені дуже допоміг, Гаррі, — сказав директор. — Залишилося лише одне питання, яке я б хотів поставити цьому юнакові.

Чудово.

 — Скажи мені, Гаррі, — сказав Дамблдор (і цього разу в його голосі чулася лише спантеличеність, хоча в очах досі був натяк на біль), — чому темні чарівники так сильно бояться смерті?

 — Ем, вибачайте, проте тут я підтримую темних чарівників.

* * *

Шух, шшш, дзелень; вурп, лясь, хлюп…​

 — Що? — вигукнув Дамблдор.

 — Смерть — це погано, — сказав Гаррі, відкинувши мудрість заради точності спілкування. — Дуже погано. Надзвичайно погано. Боятися смерті — ніби боятися величезного монстра з отруйними іклами. Це насправді вкрай розумно, а не свідчить про психологічний розлад.

Директор витріщався на нього, ніби він щойно перетворився на кицьку.

 — Гаразд, — продовжив Гаррі, — скажу це так. Ви хочете померти? Бо якщо так, то існує така маґлівська штука як «Гаряча лінія порятунку»…​

 — Коли прийде час, — тихо сказав старий чарівник. — Не раніше. Я не намагатимусь ані наблизити цей день, ані відмовитися від цього, коли настане час.

Гаррі суворо насупився.

 — Видається, у вас не надто сильна жага жити, директоре!

 — Гаррі…​ — у голосі старого чарівника почала відчуватися безпорадність. Він підійшов був до місця, де його біла борода опустилася в акваріум з прозорого скла та повільно почала набувати зеленого кольору знизу вгору, а директор і не помітив. — Гадаю, я недостатньо ясно висловився. Темні чарівники не палко бажають жити. Вони бояться смерті. Вони не намагаються дотягнутися до світла сонця, а тікають від ночі до нескінченно темніших печер, що їх вони самі й створюють, без місяця та зірок. Вони жадають не життя, а безсмертя. І їх воно так манить, що вони готові принести в жертву навіть власні душі! Ти хочеш жити вічно, Гаррі?

 — Так, і ви теж. Я хочу прожити ще один день. Завтра я теж захочу прожити ще один день. Відповідно, я хочу жити вічно, доведено індукцією на цілих додатних числах. Якщо ви не хочете помирати, то це означає, що ви хочете жити вічно. Якщо ви не хочете жити вічно, це означає, що ви хочете померти. Одне або інше…​ Не переконав, так?

Дві культури витріщилися одна на одну понад величезну прірву відсутності спільної мови.

 — Я прожив сто десять років, — тихо сказав старий чарівник (діставши свою бороду з акваріума та струшуючи забарвлення). — Я бачив та зробив чимало речей, надто багато з яких я бажав би не бачити й не робити. І втім я не жалкую, що я живий, бо спостерігати, як мої учні дорослішають, — це задоволення, що ще не почало мені набридати. Але я не бажаю дожити до того, щоб почало! Що ти б робив із вічністю, Гаррі?

Гаррі глибоко вдихнув.

 — Зустрітися з усіма цікавими людьми у світі, прочитати всі хороші книжки та написати щось навіть краще, відсвяткувати десятий день народження свого першого онука на Місяці, відсвяткувати сотий день народження свого прапраправнука на кільцях Сатурну, дізнатися найглибші й остаточні закони природи, зрозуміти природу свідомості, дізнатися, чому взагалі щось існує, відвідати інші зірки, відкрити прибульців, створити прибульців, зустріч з усіма на вечірці з іншого боку Чумацького Шляху, коли ми дослідимо його цілком, зустріч з усіма, хто народився на Старій Землі, щоб подивитися, як нарешті згасне Сонце, а ще я хвилювався щодо втечі із всесвіту перед тим, як у всесвіті скінчиться негативна ентропія, проте тепер я значно оптимістичніший, адже дізнався, що так звані закони фізики — це лише необовʼязкові настанови.

 — Багато з цього я не зрозумів, — сказав Дамблдор. — Але маю спитати: ти справді так сильно бажаєш цих речей, чи лише переконуєш себе в цьому, щоб переконати себе, що не стомишся, тікаючи й тікаючи від смерті.

 — Життя — це не визначений список речей, що їх треба зробити перед тим, як буде дозволено померти, — впевнено сказав Гаррі. — Це життя, треба просто жити далі. Якщо я не робитиму цих речей, то лише через те, що знайду щось цікавіше.

Дамблдор зітхнув. Він стукотів пальцями по годиннику. З кожним доторком цифри змінювалися на незрозумілі написи, а стрілки ненадовго змінювали позиції.

 — У малоймовірному випадку, якщо мені буде дозволено затриматися до ста пʼятдесяти, — сказав старий чарівник, — навряд чи я буду проти. Але двісті — це вже забагато, щоб було добре.

 — Ну так, — сказав Гаррі дещо сухо, адже подумав про своїх батьків та відведений їм вік, якщо Гаррі чогось із цим не зробить, — підозрюю, директоре, що якби ви виросли в культурі, де люди звикли жити чотириста років, то померти в двісті здавалося б вам так само трагічно зарано, як, скажімо, у вісімдесят, — Гаррі сильно виділив останнє слово.

 — Можливо, — примирливо сказав старий чарівник. — Я б не хотів померти раніше за своїх друзів чи жити після них усіх. Найважчий час — це коли всі, кого ти любив найбільше, пішли раніше за тебе, але інші живуть, і заради них ти маєш залишатися…​ — Дамблдор сфокусував очі на Гаррі, він став дещо сумним. — Не оплакуй мене гірко, Гаррі, коли прийде мій час. Я буду з тими, за ким вже довго сумую, на нас чекає ще одна цікава пригода.

 — О! — вигукнув Гаррі, раптом збагнувши. — То ви вірите у загробне життя. А мені здалося, що в чарівників немає релігії?

* * *

У-у. Біп. Гуп.

 — Як ти можеш не вірити? — ошелешено запитав директор. — Гаррі, ти ж чарівник! Ти бачив привидів!

 — Привиди, — сухо сказав Гаррі. — Ви про ті штуки, що, як портрети, зберігають спогади й поведінку, проте не свідомість чи життя, які випадково вбудовуються в найближчий матеріал вибухом магії під час насильницької смерті чарівника…​

 — Я чув цю теорію, — різко сказав директор. — Її повторюють чарівники, що плутають цинізм із мудрістю, що гадають, ніби зневажати інших — те саме, що підносити себе. Це одна з найдурніших ідей, що я чув за сто десять років! Так, привиди не навчаються та не ростуть, адже їм тут не місце! Душі мають йти далі, для них не залишилося життя тут! Навіть якщо забути про привидів, як щодо завіси? Як щодо воскресального каменя?

 — Гаразд, — сказав Гаррі, стараючись не втратити спокій. — Знаєте, коли я потрапив сюди, коли я зійшов з потяга з Кінґс-Крос — я не маю на увазі вчора, я про вересень — коли тоді я зійшов з потяга, директоре, я ще ніколи не бачив привидів. Я не був готовий до привидів. Тому коли я їх побачив, директоре, я скоїв дещо справді дурне. Я зробив поспішні висновки. Я вирішив, що загробне життя існує, вирішив, що ніхто насправді не помер, що з кожним з людського роду, кого ми втратили були, насправді все ж таки все гаразд, вирішив, що чарівники вміють розмовляти з людьми, що пішли з життя, що потрібне просто правильне закляття, щоб викликати їх, що чарівники здатні на це. Я вирішив, що можу зустріти своїх батьків, що померли заради мене, і сказати їм, що я дізнався про їхню жертву й почав називати їх мамою й татом…​

 — Гаррі, — прошепотів Дамблдор. До його очей підступили сльози. Він зробив крок уперед…​

 — А тоді, — кинув Гарі, тепер лють нестримно сповнювала його голос, холодна лють від того, що всесвіт так влаштовано, і через те, що він сам припустився такої дурості, — я запитав Герміону, і вона сказала, що вони лише післязображення, що їх викарбувала в камінні замку смерть чарівника, ніби силуети, що можна побачити на стінах Хірошіми. А я мав би здогадатися! Я мав би здогадатися й навіть не питати! Я не мав вірити в це навіть тридцять секунд! Бо якби в людей були душі, то не було б пошкоджень мозку, якби душа могла б розмовляти навіть коли мозку зовсім не залишилося, то яким чином пошкодження лівої півкулі мозку призводить до нездатності розмовляти? І професорка Макґонеґел, коли розповіла мені про те, як померли були мої батьки, вона не поводилася, ніби вони просто поїхали на довгий час в іншу країну, ніби вони емігрували до Австралії в дні парусних кораблів, — а люди поводилися б саме так, якби справді знали, що смерть — це просто піти кудись, якби в них були серйозні свідчення про загробне життя, а не просто вигадки, щоб втішати себе. Усе було б інакшим: було б неважливо, що всі когось втратили були на війні, це було б трохи сумно, проте не жахливо! А я вже бачив, що люди в чаклунському світі поводяться не так! Тому мав би не припускатися такої помилки! І тоді я зрозумів, що мої батьки справді померли, і втрачені назавжди й навіки, що від них нічого не залишилося, що в мене ніколи не буде можливості зустрітися з ними, а…​ а інші діти вирішили, що я плачу, бо боюся привидів…​

Лице старого чарівника було сповнене жаху, він відкрив рота, щоб заговорити…​

 — То розповідайте мені, директоре! Розкажіть усе про докази! Але не смійте перебільшувати нічого ані на грам, бо якщо ви знову дасте мені хибну надію, а я потім дізнаюся, що ви збрехали чи прикрасили щось навіть трошки, то я ніколи вам цього не пробачу! Що за завіса?

Гаррі підняв руки та витер щоки, а скляні штучки в офісі припинили вібрувати через цей викрик.

 — Завіса, — сказав старий чарівник, його голос злегка тремтів, — це велика камʼяна арка, її зберігають у відділі таємниць. Це брама до країни мертвих.

 — І звідки про це відомо? — запитав Гаррі. — Не розповідайте мені, у що ви вірите, розповідайте мені, що ви бачили!

Фізичним проявом барʼєра між світами була велика камʼяна арка, стара та висока, з гострим вершечком. Прохід між каменями закривала чорна пошарпана завіса, що скидалася на поверхню ставка. Вона завжди колихалася через нескінченний прохід душ в один бік. Якщо стояти поряд із завісою, то можна почути, як кличуть голоси померлих, завжди пошепки, ще от-от і зрозумієш слова, і голоси ставали дедалі гучніші й чисельніші, якщо намагатися розчути, бо вони старалися щось сказати. Але якщо слухати надто довго, то підеш зустрітися з ними, і щойно ти торкнешся завіси, вона засмокче тебе, і більше про тебе ніколи нічого не буде відомо.

 — Це навіть не цікава підробка, — сказав Гаррі. Тепер його голос був спокійнішим, адже ніщо не давало надію й не було чому розізлити його, коли надії розвіються. — Хтось побудував камʼяну арку, створив чорну поверхню посередині, що колихається та усуває все, що її торкнеться, і наклав чари, щоб вона шепотіла та гіпнотизувала людей.

 — Гаррі…​ — доволі стурбовано сказав директор, — я можу сказати тобі правду, проте якщо ти відмовляєшся її чути…​

Також нецікаво.

 — Що таке воскресальний камінь?

 — Я б не казав тобі, — повільно промовив директор, — якби не страх через те, до чого може призвести ця твоя невіра…​ тож слухай, Гаррі, будь ласка, почуй…​

Воскресальний камінь був однією з трьох легендарних смертельних реліквій, як і плащ Гаррі. Воскресальний камінь міг викликати душі померлих…​ повертати їх до світу живих, хоча не такими, як вони були. Кадмус Певерел використав камінь, щоб повернути свою втрачену кохану з мертвих, проте її серце залишалося з мертвими, а не у світі живих. І з часом він збожеволів через це та вбив себе, щоб дійсно знову бути з нею…​

Гаррі з усією повагою підняв руку.

 — Так? — неохоче запитав директор.

 — Очевидний дослід, щоб перевірити, чи воскресальний камінь справді викликає мертвих, чи лише створює проекцію з розуму користувача, — це поставити питання, відповідь на яке вам невідома, а мертвій особі відома, і щоб цю відповідь можна було перевірити в цьому світі. Наприклад, викликати…​

Тоді Гаррі затнувся, бо цього разу його мозкові вдалося випередити язика на один крок, і він не назвав перше імʼя та перший тест, що спав йому на думку.

 — …​мертву дружину та запитати в неї, де вона залишила загублену сережку чи щось таке, — завершив Гаррі. — Хтось проводив такі досліди?

 — Воскресальний камінь втрачено вже століття тому, Гаррі, — тихо сказав директор.

Гаррі знизав плечима.

 — Ну, я вчений, і завжди готовий бути переконаним. Якщо ви справді вірите, що воскресальний камінь викликає мертвих…​ то маєте вірити, що такий дослід пройде успішно, так? Чи відомо вам щось про те, де знайти воскресальний камінь? Одна смертельна реліквія до мене потрапила за вкрай таємничих обставин, і, ну, ми обидва знаємо, що трапляється далі згідно з ритмом світу.

Дамблдор витріщився на Гаррі.

У відповідь Гаррі не відводив свого погляду від директора.

Старий чарівник накрив чоло рукою та пробурмотів: «Це божевілля.»

(Гаррі якимось чином вдалося зупинити свій сміх.)

Тоді Дамблдор сказав Гаррі дістати з капшучка Плащ невидимості та подивитися під каптур на його внутрішню сторону. Гаррі роздивлявся сріблясту тканину, доки не побачив слабко намальований багряним, що скидався на засохлу кров, символ смертельних реліквій: трикутник з колом всередині та лінію, що їх обох розділяла.

 — Дякую, — ввічливо сказав Гаррі. — Я обовʼязково зверну увагу, якщо якийсь камінь буде так позначено. Чи є у вас іще якісь свідчення?

Видавалося, Дамблдор ніяк не міг на щось наважитися.

 — Гаррі, — підвищеним тоном сказав старий чарівник, — ти йдеш небезпечною дорогою. Не знаю, чи варто це тобі казати, проте я маю зіштовхнути тебе з цього шляху! Гаррі, як зміг би Волдеморт пережити смерть свого тіла, якби не мав душі?

Саме тоді Гаррі збагнув, що існувала лише одна людина, що розповіла професорці Макґонеґел, що Темний Лорд досі живий. І цією людиною був схиблений директор їхньої божевільні під назвою школа, і він вважав, що світом правлять кліше.

 — Гарне питання, — сказав Гаррі після нетривалих внутрішніх дебатів щодо того, що робити далі. — Можливо він винайшов якийсь спосіб відтворити силу воскресального каменя, проте заздалегідь відвантажив у нього повну копію стану свого мозку. Чи щось таке, — раптом Гаррі почав дуже сумніватися, чи він шукав пояснення чомусь, що справді сталося. — Взагалі-то, чи не могли б ви одразу розказати мені все, що вам відомо про те, як вижив Темний Лорд, та що треба зробити, щоб убити його?

Якщо він взагалі існує поза заголовками «Базікала».

 — Тобі не обдурити мене, Гаррі, — сказав старий чарівник. Тепер його обличчя видавалося справді древнім, з більшою кількістю зморшок, ніж мали б дати самі роки. — Я знаю істинну причину цього питання. Ні, я не читаю твої думки — немає потреби. Твоє вагання видає тебе! Ти шукаєш таємниці безсмертя Темного Лорда, щоб застосувати її для себе!

 — Помиляєтеся! Я хочу дізнатися таємницю безсмертя Темного Лорда, щоб використати її для всіх!

* * *

Цок, хрясь, фззз…​

Албус Персіваль Вулфрик Браян Дамблдор стояв у своєму кабінеті та витріщався на Гаррі з відвислою щелепою.

(Гаррі подумки поставив галочку навпроти понеділка, бо йому вдалося цілковито винести комусь мозок, а день ще не завершився.)

 — І якщо це незрозуміло, — сказав Гаррі, — то під усіма я маю на увазі і маґлів теж, а не лише всіх чарівників.

 — Ні, — сказав старий чарівник, хитаючи головою. Він підвищив голос. — Ні ні, ні! Це божевілля!

 — Ва ха ха! — сказав Гаррі.

Лице старого чарівника ледь стримувало злість та тривогу.

 — Волдеморт украв книжку, з якої він вивідав свій секрет. Її не було на місці, коли я спробував її знайти. Але дещо я знаю, і принаймні це я скажу тобі: його безсмертя створено за допомогою жахливого та темного ритуалу, чорнішого за найчорніший! Мірта, бідолашна мила Мірта померла заради цього; його безсмертя вимагало жертви, воно вимагало вбивства…​

 — Ну, очевидно, я не збираюся розповсюджувати метод безсмертя, що вимагає вбивати людей! Це ж зіпсує всю ідею!

Запанувала здивована тиша.

Злість повільно покинула обличчя старого чарівника, хоча тривога не зменшилася.

 — Ти не використовуватимеш ритуалів, що вимагають людських жертв.

 — Не знаю, за кого ви мене приймаєте, директоре, — холодно сказав Гаррі, тепер уже в ньому здіймався гнів, — але не забуваймо: це я хочу, щоб люди жили! Я хочу всіх урятувати! Це ви вважаєте, що смерть чудова і всім варто померти!

 — Я розгублений, Гаррі, — сказав старий чарівник. Він знову крокував своїм дивним кабінетом. — Я не знаю, що сказати, — він підібрав кришталеву кулю, що ніби містила руку, охоплену полумʼям, та подивився в неї із сумом. — Лише скажу, що ти мене вкрай неправильно зрозумів…​ Я не хочу, щоб усі померли, Гаррі!

 — Ви лише не хочете, щоб хтось був безсмертним, — сказав Гаррі з помітною іронією. Видавалося, елементарні логічні тавтології на кшталт Усі x: Померти(x) = Не існує x: Не померти(x) були поза міркувальними здібностями наймогутнішого чарівника у світі.

Старий чарівник кивнув.

 — Тепер я боюся менше, проте досі дуже непокоюся за тебе, Гаррі, — тихо сказав він, його зморшкувата, проте досі сильна рука поставила кришталеву кулю на місце. — Бо страх смерті — це гірка річ, хвороба душі, що викривляє й псує людей. Волдеморт — не єдиний темний чарівник, що пішов цим сумним шляхом, хоча, боюся, він зайшов далі, ніж будь-хто інший.

 — І ви вважаєте, що ви не боїтеся смерті? — запитав Гаррі, навіть не приховуючи недовіру.

Обличчя старого чарівника було спокійним.

 — Я не бездоганний, Гаррі, але, гадаю, я прийняв свою смерть як частину себе.

 — Егем. Розумієте, є така маленька штука під назвою когнітивний дисонанс, чи по-простому «виноград ще зелений». Якщо людей бити по голові палицею раз на місяць, і ніхто з цим нічого не може вдіяти, то невдовзі зʼявляються найрізноманітніші філософи, що вдаватимуть мудрість, як ви кажете: вони знайдуть усілякі неймовірні переваги того, що їх бʼють по голові раз на місяць. Наприклад, це робить вас витривалішим, чи робить вас щасливішим у ті дні, коли ви не отримуєте палицею по голові. Але якщо знайти когось, кого не бʼють, і запитати в нього, чи бажає він приєднатися заради всіх цих неймовірних переваг, вони відмовляться. І якби вам не треба було помирати, якби ви виросли десь, де ніхто ніколи навіть не чув про смерть, і я розповів би вам, яка це неймовірно чудова неперевершена ідея, щоб люди старішали та припиняли своє існування, то, а як інакше, ви б відправили мене до притулку для людей з проблемами з головою! То чого ж комусь може спасти на думку щось настільки дурне як «смерть — це добре»? Бо ви боїтеся смерті, бо насправді ви не хочете помирати, і ця думка така болісна, що ви вигадуєте раціоналізації, щоб притлумити біль, щоб не треба було про це думати…​

 — Ні, Гаррі, — сказав старий чарівник. Його обличчя було добрим, його рука занурилася в ставок, що тихо музикально дзеленчав від порухів пальців. — Хоча я розумію, чому ти так вважаєш.

 — Хочете зрозуміти темних чарівників? — запитав Гаррі, тепер його голос був твердим та суворим. — Тоді знайдіть у собі ту частину, що тікає не від смерті, а від страху смерті, що вважає страх таким нестерпним, що готова дружньо обійняти смерть та заснути поряд з нею, намагається зʼєднатися з ніччю, щоб вважати себе господаркою прірви. Ви вибрали найжахливіше зло та назвали його добром! Достатньо лише трохи змінити цю частину, щоб почати вбивати невинних та називати це дружбою. Якщо ви готові вважати, що смерть ліпше за життя, то ваш моральний компас можна перекрутити у будь-якому напрямку…​

 — Гадаю, — сказав Дамблдор, струшуючи краплі води з руки, що призводило до звуку крихітних дзвоників, — що ти розумієш темних чарівників дуже добре попри те, що ти не один з них, — це було сказано цілковито серйозно і без тіні звинувачення. — Але твоє уявлення про мене, боюся, глибоко хибне.

Тепер старий чарівник усміхався. І в його голосі чувся сміх.

Гаррі намагався не занурюватися в холод ще глибше. Звідкілясь у його розумі зʼявилася гарячкова лють та відраза до зверхності Дамблдора, до усього цього сміху, що старі мудрі ду́рні використовували замість аргументів.

 — Кумедно, знаєте, а я гадав, що це з Драко Мелфоєм буде настільки складно розмовляти, але він, натомість, у дитячій невинності виявився в сотню разів сильнішим за вас.

На лиці старого чарівника промайнуло здивування.

 — Що ти маєш на увазі?

 — Я маю на увазі, — злобно кинув Гаррі, — що Драко справді серйозно розглянув свої погляди і сприйняв мої слова, а не просто пустив їх повз вуха, посміхаючись з легкою зверхністю. Ви такий старий та мудрий, ви навіть не помічаєте моїх слів! Я вже не кажу про розуміння, навіть не помічаєте!

 — Я вислухав тебе, Гаррі, — сказав Дамблдор, тепер більш поважно, — але слухати не завжди означає погоджуватися. Забудьмо про наші розбіжності в поглядах; що саме, ти вважаєш, я не розумію?

Що якби висправдівірили у загробне життя, то ви б пішли до лікарні Святого Мунґо та вбили б батьків Невіла — Алісу та Френка Лонґботомів, щоб вони перейшли до своєїще однієї цікавої пригоди, а не дозволили б їм затримуватися тут у пошкодженому стані…​

Гаррі ледве-ледве вдалося втриматися й не сказати цього вголос.

 — Гаразд, — холодно сказав Гаррі. — Тоді я відповім на ваше перше питання. Ви цікавилися, чому темні чарівники бояться смерті. Вдайте, директоре, ніби ви справді вірите в душі. Вдайте, що будь-хто може пересвідчитися в існуванні душ будь-коли, вдайте, що ніхто не плаче на похоронах, бо вони знають, що ті, кого вони люблять, досі живі. Тепер, чи можете ви уявити знищення душі? Роздирання її на шматки, щоб нічого не залишилося для ще однієї цікавої пригоди? Уявляєте, як це буде жахливо, найжахливіший злочин за всю історію всесвіту? Що ви б зробили, щоб запобігти цьому? Бо ось що таке смерть насправді — анігіляція душі!

Старий чарівник розглядав його сумними очима.

 — Гадаю, я справді тепер розумію, — тихо сказав він.

 — Га? Розумієте що?

 — Волдеморта, — сказав старий чарівник. — Нарешті я його розумію. Бо якщо вірити, що світ справді такий, то маєш вірити, що у світі немає справедливості, що його зіткано з темряви. Я спитав тебе, навіщо він став чудовиськом, і ти не зміг навести мені причини. Але якби я міг запитати його, гадаю, відповідь була б «Чом би й ні?»

* * *

Вони стояли й незмигно дивилися один одному в очі: старий чарівник у мантії та хлопчик зі шрамом у формі блискавки на чолі.

 — Скажи мені, Гаррі, чи станеш ти чудовиськом?

 — Ні, — сказав хлопець зі сталевою впевненістю.

 — Чом би й ні? — запитав старий чарівник.

Хлопчик стояв дуже струнко, з високо й гордо піднятим підборіддям, та сказав:

 — У законах природи, директоре, немає справедливості. У рівняннях руху не існує множника чесності. Всесвіт ані злий, ані добрий, йому просто байдуже. Зіркам байдуже, сонцю, небу. Але й гаразд! Нам не байдуже! У світі є світло, і це ми!

 — Цікаво, ким ти станеш, Гаррі, — сказав старий чарівник. Його голос був лагідним, його сповнювала дивна цікавість та жаль. — Достатньо цікаво, щоб мені хотілося жити, аби побачити це.

Хлопець іронічно вклонився та пішов. Дубові двері грюкнули за його спиною.

Розділ 40. Вдавання мудрості, ч.2

Гаррі, що тримав чашку чаю правильно — саме так, як професорові Квірелу довелося продемонструвати тричі, зробив невеличкий, обережний ковток. Аж з протилежного кінця довгого, широкого стола, що був розташований в центрі кімнати Мері, професор Квірел зробив ковток зі своєї чашки. У нього це вийшло значно природніше й елегантніше. Сам чай мав якусь назву, що її Гаррі не міг навіть вимовити, чи принаймні щоразу, як Гаррі намагався був повторити китайські слова, професор Квірел виправляв його, доки Гаррі не здався.

У Гаррі вийшло минулого разу так розташуватися, щоб кинути оком на чек, і професор Квірел дозволив йому це.

Перед тим йому захотілося випити пирсконаду.

І навіть після цього попередження Гаррі все одно був шокований до глибини душі.

А смакував цей напій усе одно як, ну, чай.

Гаррі тихо муляла підозра, що професор Квірел знав про це й навмисно купував сміховинно дорогий чай, що його Гаррі не цінував, просто щоб подражнити його. Мабуть, професор Квірел сам не дуже полюбляв цей чай. Можливо, нікому насправді не подобався цей чай, його єдиною властивістю була сміховинно висока ціна, що змушувала жертву почуватися невдячною. Насправді, цілком можливо, що це був просто звичайний чай, тільки його замовляли особливим кодом, і тоді в чек записували липову гігантську ціну…​

Обличчя професора Квірела було перекошеним та задумливим.

 — Ні, — сказав він, — вам не варто було розповідати директорові про вашу бесіду з лордом Мелфоєм. Будь ласка, спробуйте думати швидше наступного разу, містере Поттер.

 — Вибачте, професоре Квірел, — присоромлено сказав Гаррі. — Але я все одно не розумію.

Подеколи в присутності професора Квірела Гаррі відчував себе самозванцем, що лише вдавав, ніби він хитрий.

 — Лорд Мелфой — опонент Албуса Дамблдора. Принаймні зараз. Уся Британія — їхня шахівниця, усі чарівники — їхні фігури. Дивіться: лорд Мелфой погрожує відкинути усе, забути про свою гру, щоб помститися вам, якщо з містером Мелфоєм щось станеться. Відповідно, містере Поттер?..

Минуло чимало довгих секунд, доки Гаррі не збагнув, проте було ясно, що професор Квірел не збирався більше давати підказок, та Гаррі цього й не хотів.

Тоді розум Гаррі нарешті побачив звʼязок, і він насупився.

 — Дамблдор вбиває Драко, робить усе так, щоб видавалося, ніби це зробив я, і Луціус жертвує своєю грою проти Дамблдора, щоб помститися мені? Це…​ не схоже на стиль директора, професоре Квірел…​

Гаррі згадав схоже попередження від Драко, що змусило було Гаррі сказати те ж саме.

Професор Квірел знизав плечима й ковтнув чаю.

Гаррі теж ковтнув чаю, вони посиділи в тиші. Скатертина на столі мала дуже спокійний візерунок: спочатку здавалася простою тканиною, проте якщо дивитися достатньо довго, чи довго сидіти тихо, то можна було побачити відблиски неясних сплетінь квітів; штори в кімнаті теж змінили візерунок в тон, і мерехтіли, ніби колихалися від слабкого вітерцю. Цієї суботи професор Квірел мав настрій поміркувати, як і Гаррі, а кімната Мері, здавалося, не оминула увагою цей факт.

 — Професоре Квірел, — раптом запитав Гаррі, — чи існує загробне життя?

Гаррі старанно добирав був слова цього питання. Не чи вірите ви в загробне життя?, а просто чи існує загробне життя? Те, у що люди справді вірять зовсім не видається їм поглядами. Люди не кажуть «я дуже вірю, що небо блакитне!», вони кажуть просто «небо блакитне». Ви сприймаєте свою внутрішню мапу світу, ніби світ такий і є…​

Професор із захисту знову підніс чашку до губ перед тим, як відповісти. Його лице було задумливим.

 — Якщо існує, містере Поттер, то чимало чарівників змарнували купу зусиль на пошуки безсмертя.

 — Це не є відповіддю, — зазначив Гаррі. Він уже навчився помічати такі речі під час розмов з професором Квірелом.

Професор Квірел поставив чашку на блюдце з різким тоненьким брязком.

 — Деякі з цих чарівників були в міру розумні, містере Поттер, отже ви можете зробити висновок, що існування загробного життя не очевидне. Я й сам досліджував це питання. Існує багато історій такого плану, що їх природно могли породити страх та надія. Серед звітів, що їхня правдивість не підлягає сумнівам, ідеться лише про те, що може створити просте чаклунство. Існують деякі пристрої, що нібито дозволяють спілкування з мертвими, проте вони, гадаю, лише демонструють зображення з розуму: результат неможливо відрізнити від памʼяті, бо це і є памʼять. Уявні духи не розповідають жодних таємниць, що вони знали за життя, і не кажуть нічого, про що вони могли б дізнатися після смерті такого, що не було б уже відомо тому, хто поставив питання…​

 — І саме тому воскресальний камінь не є найціннішим магічним артефактом у світі, — сказав Гаррі.

 — Саме так, — сказав професор Квірел, — хоча я б не відмовився від можливості випробувати його, — на його обличчі була суха, тонка усмішка, а в очах щось холодне й далеке. — Ви розмовляли про це й з Дамблдором, як я розумію.

Гаррі кивнув.

Штори тепер набули дещо блакитного забарвлення, а на скатертині ледь виднівся новий візерунок: сплетіння витончених сніжинок.

 — Директор може бути дуже переконливим, містере Поттер, — спокійно сказав професор Квірел. — Сподіваюся, він не переконав вас.

 — Господи, ні, — сказав Гаррі. — Не обдурив мене навіть на секунду.

 — Сподіватимуся, що ні, — досі вкрай спокійним тоном сказав професор Квірел. — Я б і справді засмутився, якби зʼясував, що директор переконав вас знехтувати своїм життям заради якогось дурного плану, сказавши, ніби смерть — це ще одна цікава пригода.

 — Мені здається, що насправді директор і сам у це не вірить, — сказав Гаррі та знову ковтнув чаю. — Він запитав мене, що ж я можу робити з вічністю, видав звичайний аргумент, ніби це нудно, і не бачив у цьому жодного протиріччя з твердженням про безсмертну душу. Насправді, він прочитав мені довгу лекцію про те, як погано жадати безсмертя, перед тим, як заявити, що в нього безсмертна душа. Мені не вдається уявити, що коїться в його голові, але навряд чи в нього справді є модель себе, що продовжує нескінченно існувати в загробному житті…​

Видавалося, в кімнаті запанував холод.

 — Ви вважаєте, — пролунав голос, що скидався на лід, з іншого боку стола, — що Дамблдор насправді не вірить у те, у що стверджує. Що він не вдавався до компромісів зі своїми принципами, а ніколи їх і не мав. Чи не стали ви вже циніком, містере Поттер?

Гаррі опустив очі й поглянув на чашку.

 — Трохи, — сказав Гаррі своєму можливо-неймовірно-високої-якості напевно-сміховинно-дорогому китайському чаю. — Безперечно мене починає трохи дратувати…​ хай там що коїться в головах у людей.

 — Так, — відповів крижаний голос. — Мене теж це дратує.

 — Чи існує якийсь спосіб змусити людей припинити це робити? — запитав Гаррі свою чашку.

 — І справді, існує певне корисне закляття, що розвʼязує цю задачу.

Гаррі з надією підвів погляд та побачив холодну-холодну посмішку на лиці професора із захисту.

Тоді Гаррі збагнув.

 — Я маю на увазі крім «Авада Кедавра».

Професор із захисту розсміявся. Гаррі — ні.

 — Хай там як, — квапливо сказав Гаррі, — я достатньо швидко зметикував, що не варто пропонувати найочевиднішу ідею про воскресальний камінь Дамблдорові. Чи бачили ви колись камінь з лінією всередині кола всередині трикутника?

Смертельна холоднеча ніби відступила, згорнулася в себе, і повернувся звичайний професор Квірел.

 — Не пригадую, — сказав він за деякий час, задумливо нахмурившись. — Це і є воскресальний камінь?

Гаррі відсунув чашку та намалював на блюдці символ, що він його бачив був всередині свого плаща. Гаррі не встигнув навіть дістати свою паличку, щоб застосувати чари польоту, а блюдце вже покірно полетіло над столом до професора Квірела. Гаррі справді хотів вивчити ці безпаличкові фокуси, проте це, як виявилося, було далеко за межами його навчальної програми.

Професор Квірел деякий час вивчав чайне блюдце Гаррі, потім похитав головою. За мить блюдце попливло назад до Гаррі.

Гаррі поставив чашку назад на блюдце, мимохідь помітивши, що намальований ним символ зникнув.

 — Якщо вам трапиться камінь з таким символом, — сказав Гаррі, — і він дозволяє спілкуватися із загробним життям, дайте знати. У мене є декілька питань до Мерліна чи будь-кого, хто був у Атлантиді.

 — Не сумніваюся, — сказав професор Квірел.

Тоді професор із захисту підняв свою чашку знову та відхилив її так, ніби хотів допити все до останньої краплі.

 — До речі, містере Поттер, боюся, мені доведеться перервати сьогоднішнє відвідування алеї Діаґон. Я сподівався що…​ але неважливо. Обмежмося цим: дещо інше потребує моєї уваги по обіді.

Гаррі кивнув, допив власний чай, а потім підвівся одночасно з професором Квірелом.

 — Останнє питання, — сказав Гаррі, коли плащ професора Квірела піднявся з гачка та полетів до професора із захисту. — Магія панує у всесвіті, і я більше не довіряю своїм здогадам, як колись. Отже, ваш власний найкращий здогад, без зайвого оптимізму, чи ви вірите в загробне життя?

 — Якби вірив, містере Поттер, — сказав професор Квірел, одягнувши свій плащ, — чи був би я досі тут?

Розділ 41. Долаючи себе

Дошкульний січневий вітер завивав навколо широких голих камʼяних стін, що розмежовували матеріальні кордони замку Гоґвортс. Він видавав дивне різнорівневе свистіння й шепотіння, коли дув повз зачинені вікна й камʼяні башти. Нещодавній сніг майже повністю здуло, але подекуди траплялися присталі до каменю клаптики розталого і знову замерзлого снігу, які виблискували, віддзеркалюючи сонячне світло. Здалека, мабуть, видавалося, що Гоґвортс миготить сотнями очей.

Раптовий порив змусив Драко здригнутися й спробувати ще сильніше притиснути своє тіло до каменю, що було неможливим. На дотик камінь був наче лід, на запах також. Якийсь відверто безґлуздий інстинкт запевняв, що його от-от здує із зовнішньої стіни Гоґвортсу, і що найкращим способом запобігти цьому було безпорадно рефлекторно смикатися і, можливо, виблювати.

Драко дуже старався не думати про порожнечу висотою у шість поверхів під собою. Натомість, він намагався зосередитися на думці про те, як вбиватиме Гаррі Поттера.

 — Ви знаєте, містере Мелфой, — недбало сказала молода дівчина поряд із ним, — якби провидець сказав мені, що колись я висітиму на стіні замку, тримаючись лише кінчиками пальців і намагаючись не дивитися вниз та не думати, як голосно волала б мама, якби мене бачила, то я гадки б не мала, як таке може статися, але знала б, що це провина Гаррі Поттера.

* * *

Раніше:

Двоє союзних генералів переступили через тіло Лонґботома. Їхні чоботи стукотіли підлогою майже в бездоганному унісоні.

Тепер між ними й Гаррі був лише один солдат — хлопець зі Слизерину на імʼя Семюель Клеймонс. Він стискав свою націлену вгору для підтримання призматичної стіни паличку так міцно, що на руці побіліли кісточки. Дихання хлопця було пришвидшеним, але обличчя демонструвало ту саму холодну рішучість, що світилася в очах його генерала, Гаррі Поттера. Поттер стояв за призматичною стіною, у тупиковому коридорі, таємничо тримаючи руки за спиною. Позаду нього було відчинене вікно.

Битва була до безґлуздя важкою, враховуючи те, що вони мали чисельну перевагу два до одного. Вона мала б бути простою, Армія Драконів і Полк «Сонечко» з легкістю зливалися разом під час тренувань. Вони боролися між собою достатньо довго, щоб справді гарно вивчити одне одного. Мораль була на висоті, бо обидва війська знали, що цього разу бʼються не лише заради власної перемоги, а за світ, вільний від зрадників. Незважаючи на здивовані протести обох генералів, солдати обʼєднаного війська наполягли були на тому, щоб називати себе «Драміонин Армолк Дранечко», і створили для себе нашивки із зображенням усміхненого обличчя, увінчаного полумʼям.

Але всі солдати Гаррі зачорнили свої розпізнавальні знаки — навіть не фарбою, а наче випалили свої уніформи в тому місці — і боролися на верхніх поверхах Гоґвортсу з відчайдушним шаленством. Холодна лють, що її Драко іноді бачив у Гаррі, наче просочилася у його солдатів, і вони билися так, наче це було не грою. Гаррі використав усі до останнього трюки зі свого репертуару. По підлозі й сходах були розкидані крихітні металеві кульки (Ґрейнджер ідентифікувала їх як «кулькові вальниці»), які, доки їх не прибереш, робили пересування неможливим. А військо Гаррі, яке вже практикувало координоване використання чарів польоту, переносило своїх людей повітрям, прямо над перешкодами, які вони створили…​

Приносити в гру пристрої ззовні заборонялося, але можна було трансфігурувати що тобі заманеться під час гри, головне дотримуватися правил безпеки. І це було просто несправедливим, коли тобі доводилося битися із хлопцем, якого виховали вчені, який знав про такі речі, як кулькові вальниці, і скейтборди, і еластичні троси.

І от дійшло до цього.

Ті солдати союзних військ, хто вижив, загнали останні залишки війська Гаррі Поттера у глухий кут коридору.

Візлі і Вінсент одночасно напали на Лонґботома, рухаючись разом так, наче тренувалися тижнями, а не годинами. І все одно Лонґботому якимось чином вдалося поцілити в них обох, перш ніж упасти самому.

І тепер залишалися тільки Драко, Ґрейнджер, Падма, Семюель і Гаррі, а судячи з вигляду Семюеля, його призматична стіна не мала довго протягнути.

Драко вже націлив свою паличку на Гаррі, чекаючи на те, що призматична стіна впаде сама, — не було потреби витрачати Прокльон пробивного свердла. Падма націлила свою паличку на Семюеля, Ґрейнджер — на Гаррі…​

Гаррі все ще ховав руки за спиною і ні у кого не цілився. Він дивився на них, а обличчя його було наче вирізьблене з льоду.

Це могло бути блефом. Але, скоріше за все, не було.

Запала коротка, напружена тиша.

І тоді Гаррі заговорив.

 — Тепер я лиходій, — холодно сказав молодий хлопець, — і якщо ви гадаєте, що лиходіїв так легко прикінчити, подумайте ще раз. Якщо побʼєте мене, коли я борюся серйозно, я залишуся побитим. Але якщо програєте — ми повторимо це знову наступного разу.

Хлопець дістав руки з-за спини, і Драко побачив, що на Гаррі були вдягнені дивні рукавиці, які туго кріпилися до його запʼясть стяжками. Кінчики пальців були зроблені зі своєрідного сіруватого матеріалу.

Генерал Сонечка ахнула від жаху поряд із Драко, і він, навіть не запитуючи, вистрілив Прокльоном пробивного свердла.

Семюель скрикнув і похитнувся, але стримав стіну. І якщо Падма чи Ґрейнджер зараз вистрілять, це призведе до знесилення власних військ настільки, що вони можуть просто програти.

 — Гаррі! — вигукнула Ґрейнджер. — Ти ж це не серйозно!

Гаррі вже почав рухатися.

І коли він вистрибнув у відкрите вікно, вони почули його холодний голос.

 — Переслідуйте мене, якщо наважитеся.

* * *

Льодяний вітер завивав навколо них.

Драко вже починав відчувати втому у руках.

…​Як виявилося, Гаррі вчора дбайливо продемонстрував Ґрейнджер як саме трансфігурувати рукавички, що наразі були на ньому вдягнені. У них використовувалося дещо під назвою «щетинки гекона». Він також показав як приклеїти трансфігуровані клаптики цього матеріалу до їхнього взуття на рівні пальців. А потім Гаррі й Ґрейнджер, у невинній дитячій грі, спробували трохи полазити по стінах і стелі.

До того ж, вчора Гаррі спорядив Ґрейнджер загалом точнісінько двома порціями зілля пірʼячкового падіння, щоб вона носила їх з собою у капшучку — «про всяк випадок».

Не те щоб Падма пішла б з ними. Вона не була божевільною.

Драко обережно віддер свою праву руку, простягнув її так далеко, як міг, і знову шльопнув нею об камінь. Поряд із ним Ґрейнджер зробила те саме.

Вони вже випили зілля пірʼячкового падіння. Це було на межі порушення правил гри, але зілля не активується, доки хтось із них не впаде. Тому доки вони не падають, вони не використовують заборонений предмет.

Професор Квірел спостерігав за ними.

Вони були у повній, цілковитій, абсолютній безпеці.

А от Гаррі Поттер помре.

 — Цікаво, навіщо Гаррі це робить, — задумливо сказала генерал Ґрейнджер. Вона повільно віддерла кінчики пальців однієї руки від стіни. Звук, що його видав липкий матеріал, лунав ще деякий час, а її рука пристала назад до стіни майже одразу після того, як відірвалася.

 — Я спитаю в нього про це, щойно вбʼю його.

Дивовижно, як багато в них двох, виявляється, було спільного.

Драко був не дуже налаштований на розмови у цю мить, але видавив відповідь крізь зціплені зуби.

 — Можливо, помста. За побачення.

 — Невже, — сказала Ґрейнджер. — Аж через стільки часу.

Чмак. Шльоп.

 — Як це мило з його боку.

Чмак. Шльоп.

 — Гадаю, я знайду якийсь насправді романтичний спосіб йому віддячити.

Чмак. Шльоп.

 — А за що він мститься тобі?

Чмак. Шльоп.

Крижаний вітер завивав навколо них.

* * *

Можливо, комусь здається, що мати тверду поверхню під ногами безпечніше.

Але якщо ця поверхня — нахилений вкритий грубими дошками дах, що має на собі значно більше льоду, ніж камʼяні стіни, а ще й треба бігти ним з великою швидкістю…​

То на нього чекає страшне розчарування.

 — Лумінос! — крикнув Драко.

 — Лумінос! — крикнула Ґрейнджер.

 — Лумінос! — крикнув Драко.

 — Лумінос! — крикнула Ґрейнджер.

Віддалена постать ухилялася й видиралася, ні на мить не спиняючи бігу, і жоден постріл не влучив. Але вони наближалися.

А потім Ґрейнджер послизнулася.

Оглядаючись назад, ставало зрозуміло, що це було неминуче. У реальному житті неможливо бігти вкритими льодом нахиленими дахами з великою швидкістю.

Так само неминуче, бо в голові Драко не встигла промайнути жодна думка, він крутнувся й схопив Ґрейнджер за правицю. Він впіймав її, але вона вже повністю втратила рівновагу. Вона падала й тягнула Драко за собою, усе сталося так швидко…​

Драко відчув сильний болісний удар, коли вся його вага та частина ваги Ґрейнджер опустилася на дах. І якби Ґрейнджер впала трохи ближче до краю, вони могли б впоратися, але натомість її тіло знову відхилилося, її ноги зісковзнули, а її друга рука відчайдушно вхопилася за дах…​

Так і вийшло, що Драко до побіління міцно вчепився за руку Герміони, доки інша її рука відчайдушно стискала край покрівлі, а носки його черевиків впивалися у крайку черепиці.

 — Герміоно! — здалека пролунав вереск Гаррі.

 — Драко, — прошепотіла Ґрейнджер, і Драко поглянув униз.

Це могло бути помилкою. Під нею було чимало повітря. Нічого окрім повітря. Вони були на краю даху, що випинався з головної камʼяної стіни Гоґвортсу.

 — Він прийде допомогти мені, — прошепотіла дівчина, — але спочатку він луміносне нас обох, немає жодних сумнівів. Ти маєш мене відпустити.

Це мала б бути найпростіша річ у світі.

Вона була всього лише бруднокровкою, всього лише бруднокровкою, всього лише бруднокровкою!

Це навіть не завдасть їй шкоди!

…​Мозок Драко не прислухався ні до чого, що Драко йому наразі говорив.

 — Зроби це, — прошепотіла Герміона Ґрейнджер, її очі палали, і в них не було й натяку на страх, — зроби це, Драко, ти можеш перемогти його сам, ми маємо перемогти, Драко!

За звуком було зрозуміло, що Гаррі біг до них.

Та годі, будь раціональним…​

Голос в голові Драко звучав жахливо схоже на голос Гаррі, коли той його вчив.

…​ти, нарешті, дозволиш мозку керувати твоїм життям?

* * *

Наслідки, 1:

Дафні Ґрінґрас доводилося докладати зусиль, щоб не втручатися, доки Мілісент Булстроуд переповідала цю історію у дівчачій вітальні Слизерину (затишне прохолодне місце у підземеллях під Гоґвортським озером — повз вікна плавали риби, а дивани були великими і зручними). Здебільшого через те, що, на думку Дафни, ця історія вже була ідеальною, і не потребувала жодних покращень від Мілісент.

 — І що тоді? — затамували подих Флора і Гестія Керроу.

 — Генерал Ґрейнджер подивилася на нього, — драматично продовжувала Мілісент, — і сказала: «Драко! Ти маєш мене відпустити! Не хвилюйся щодо мене, Драко, обіцяю, зі мною все буде добре!». І що, ви думаєте, тоді зробив Мелфой?

 — Він сказав «Ніколи!» — скрикнула Шарлотта Віланд, — і схопив її ще міцніше!

Всі дівчата, окрім Пенсі Паркінсон, кивнули.

 — Ні! — сказала Мілісент. — Він її кинув. А потім він підскочив і вистрілив у генерала Поттера. Кінець.

Запала шокована тиша.

 — Не можна так робити! — сказала Шарлотта.

 — Вона бруднокровка, — розгублено відповіла Пенсі, — звісно він відпустив!

 — Що ж, тоді Мелфою взагалі не варто було її хапати! — парирувала Шарлотта. — А як він вже її схопив, то повинен був тримати! Тим більше перед обличчям неминучої загибелі.

Трейсі Девіс, що сиділа поруч із Дафною, схвально кивала.

 — Не бачу жодних причин чому, — сказала Пенсі.

 — Це тому, що в тобі немає ані краплі романтики, — відповіла Трейсі. — До того ж, не можна просто так кидати дівчат. Хлопець, що отак кинув дівчину…​ може кинути будь-кого. Він може кинути тебе, Пенсі.

 — Що ти маєш на увазі, кинути мене? — сказала Пенсі.

Дафна більше не могла себе стримувати.

 — Ну, знаєш, — загадково почала Дафна, — одного дня ти сидиш собі за нашим столом, їси сніданок, а наступної миті Мелфой вже відпускає тебе, і ти падаєш з верхівки Гоґвортсу! Ось що!

 — Точно! — підхопила Шарлотта, — він кидальник відьом!

 — Знаєте, чому впала цивілізація атлантів? — сказала Трейсі. — Бо хтось на кшталт Мелфоя кинув її, ось чому!

Дафна притишила голос.

 — А що як…​ що як це Мелфой насправді винен у тому, що Герміона, тобто генерал Ґрейнджер, послизнулася? Що як він збирається зробити так, щоб всі учні маґлівського роду спіткнулися і впали?

 — Ти маєш на увазі?.. — ахнула Трейсі.

 — Точно! — Дафна додала голосу драматизму. — Що як Мелфой…​ Нащадок Слизькорину?

 — Наступний темний кидалорд! — сказала Трейсі.

Ця фраза була надто гарною, щоб її можна було залишити між собою. За вечір вона вже розлетілася Гоґвортсом, а наступного ранку стала головним заголовком «Базікала».

* * *

Наслідки, 2:

Герміона того вечора навмисно прийшла до їхньої звичайної класної кімнати завчасно, щоб коли туди зайде Гаррі, вона вже сиділа собі у кріслі, спокійно читаючи книжку.

Якщо існував якийсь спосіб, у який двері можуть скрипіти вибачально, то так вони й скрипнули.

 — Ем…​ — прозвучав голос Гаррі Поттера.

Герміона продовжувала читати.

 — Я, ем, так би мовити, вибачаюся. Я не хотів, щоб ти справді впала з даху чи щось таке…​

Насправді це був доволі цікавий досвід.

 — Я, е…​ у мене мало досвіду у вибаченнях, я впаду на коліна, якщо ти хочеш, чи куплю тобі щось коштовне, Герміоно-я-не-знаю-як-мені-вибачитися-за-це-що-я-можу-зробити-просто-скажи!

Вона продовжувала мовчки читати книжку.

Не те щоб вона мала бодай якесь уявлення, як Гаррі може вибачитись.

Наразі їй просто було цікаво, що станеться, якщо вона деякий час продовжуватиме просто читати книжку.

Розділ 42. Відвага

 — Романтично? — сказала Герміона. — Вони ж обидва хлопці!

 — Ого, — здивувалася Дафна, — тобто маґли дійсно таке ненавидять? Я гадала, це просто одна з вигадок смертежерів.

 — Ні, — сказала старша слизеринка, що з нею Герміона не була знайома, — це правда, їм доводиться одружуватися таємно, і якщо про це стає відомо, то їх обох спалюють на вогнищі. І якщо ти дівчина, якій це здається романтичним, тебе також спалять.

 — Не може такого бути! — заперечила дівчина з Ґрифіндору, доки Герміона все ще обмірковувала, що на це можна відповісти. — Тоді вже не лишилося б жодної маґлівської дівчини!

Вона продовжувала була мовчки читати, а Гаррі Поттер продовжував намагатися вибачитись. Невдовзі Герміона зрозуміла, що Гаррі усвідомив був, можливо вперше в житті, що зробив щось дошкульне. І що Гаррі, точно вперше в житті, був нажаханий тим, що може втратити її як друга. Вона почувалася а) винною б) стурбованою напрямком розвитку дедалі розпачливіших пропозицій Гаррі. Але вона й досі гадки не мала, яке саме вибачення було доречним. Тому вона сказала, що дівчата Рейвенклову мають проголосувати — і цього разу вона не призначатиме потрібний результат, хоча про це вона не промовилася. Гаррі миттєво погодився.

Наступного дня практично кожна старша за тринадцять років рейвенкловка проголосувала за те, що Драко має кинути Гаррі.

Герміона була трохи розчарована простотою рішення, але воно було очевидно справедливим.

Щоправда, прямо зараз, стоячи одразу біля головних дверей замку в оточенні половини жіночої популяції Гоґвортсу, Герміона починала підозрювати, що коїлися деякі речі, які вона не зрозуміла, і про які, вона відчайдушно сподівалася, жоден з її товаришів-генералів ніколи не чув.

* * *

Згори не було видно жодних деталей — лише море очікувальних жіночих облич.

 — Ти й гадки не маєш, до чого це все, чи не так? — голос Драко був задоволеним.

Гаррі прочитав чималу кількість книг, що їх він не повинен був читати, не згадуючи вже кілька заголовків «Базікала».

 — Хлопчик-Що-Вижив запліднив Драко Мелфоя?

 — Добре, ти знаєш, до чого це все. Я гадав, маґли таке ненавидять.

 — Тільки ті, що дурні. Але чи ми не, ем, замалі для цього?

 — Не надто замалі для них, — сказав Драко, та пирхнув: — Дівчата!

Вони мовчки дійшли до краю даху.

 — Тож я роблю це, щоб помститися тобі, — сказав Драко, — але чому ти це робиш?

Розум Гаррі зробив блискавичні розрахунки, зважуючи фактори, чи було ще зарано…​

 — Чесно? Бо я хотів, щоб вона видиралася на крижані стіни, але я не хотів, щоб вона впала з даху. І я, ем, справді почуваюся жахливо через це. Я маю на увазі, що з часом, мабуть, справді почав бачити в ній дружнього суперника. Тож це справжнє вибачення перед нею, не якийсь план чи щось таке.

Була тиша.

А тоді…​

 — Ага, — сказав Драко. — Я розумію.

Гаррі не усміхнувся. Можливо, це була найважча не-посмішка за все його життя.

Драко подивився на край даху й скривився.

 — Це буде значно складніше зробити навмисно, ніж випадково, чи не так.

* * *

Друга рука Гаррі вчепилася у дах з рефлекторним жахом. Його пальці біліли на холодному-холодному камені.

Можна свідомо розуміти, що ти випив зілля пірʼячкового падіння. Але зрозуміти це підсвідомо було цілковито іншою справою.

Це було настільки ж страшно, наскільки Гаррі гадав було страшно Герміоні, що й було справедливістю.

 — Драко, — Гаррі було нелегко контролювати свій голос, але рейвенкловські дівчата дали їм сценарій, — Ти маєш мене відпустити!

 — Добре! — сказав Драко і відпустив руку Гаррі.

Друга рука Гаррі дряпнула дахівку, а тоді, без жодного свідомого рішення з його боку, пальці Гаррі не витримали, і він упав.

Була коротка мить, коли шлунок Гаррі намагався вистрибнути до його горла, а його тіло відчайдушно намагалося зорієнтуватися в умовах відсутності хоч якогось способу це зробити.

Була коротка мить, коли Гаррі відчув, як зілля пірʼячкового падіння почало працювати, сповільнюючи його. Таке відчуття, наче його щось амортизувало, і водночас похитувало.

А тоді щось потягнуло Гаррі, і він прискорився у своєму русі додолу, швидше за гравітацію…​

Рот Гаррі встиг відкритися і почав кричати, доки одна частина його мозку намагалася вигадати щось творче, інша — розрахувати, скільки у нього лишилося часу на творчість, і ще один крихітний закуток мозку підказував, що Гаррі не встигне навіть завершити поточні розрахунки до зіткнення із землею…​

Гаррі відчайдушно намагався контролювати гіпервентиляцію, але вереск дівчат, що тепер лежали купами на землі і одна на одній, йому зовсім не допомагав.

 — Святі небеса, — сказав незнайомий чоловік, що тримав Гаррі на руках. Він був одягнений у зношений одяг і мав ледь помітні шрами на обличчі. — Я уявляв різні обставини, за яких ми колись знову могли зустрітися, але ніколи не очікував, що ти звалишся з неба.

Гаррі згадав останнє, що він бачив, — падаюче тіло.

 — Професор…​ Квірел…​ — спромігся виговорити він.

 — За кілька годин він буде в порядку, — відповів незнайомий чоловік, що тримав Гаррі. — Він просто виснажений. Я б навіть не подумав, що таке можливо…​ він, видається, збив з ніг дві сотні учнів, щоб точно дістати того, хто насилав на тебе прокльони…​

Чоловік лагідно поставив Гаррі на землю, підтримуючи його у вертикальному положенні.

Гаррі обережно збалансував своє тіло і кивнув чоловікові.

Він відпустив, і Гаррі негайно впав на землю.

Чоловік знову допоміг йому підвестися. Він час від часу поглядав на дівчат, що наразі підіймалися з землі, і пересвідчувався, що стоїть між Гаррі і ними.

 — Гаррі, — тихо і дуже серйозно спитав чоловік, — чи є в тебе думки щодо того, яка з цих дівчат могла б хотіти вбити тебе?

 — Не вбивство, — сказав напружений голос. — Проста дурість.

Цього разу на землю мало не впав незнайомий чоловік — на його обличчі читався цілковитий шок.

Професор Квірел сидів на тому місці, де він упав у траву.

 — Святі небеса! — ахнув чоловік. — Вам не варто…​

 — Містере Люпин, ваше занепокоєння недоречне. Жоден чарівник, хай який могутній, не може накласти такі чари самою силою. Для цього треба діяти ефективно.

Втім, професор Квірел не вставав.

 — Дякую вам, — прошепотів Гаррі. — І дякую вам, — він звернувся до чоловіка, що стояв поряд.

 — Що сталося? — спитав чоловік.

 — Я і сам мав би це передбачити, — в інтонаціях професора Квірела відчувалося категоричне несхвалення. — Певна кількість дівчаток намагалася прикликати містера Поттера саме до себе, безпосередньо собі в руки. Імовірно, всі вони вважали, що таким чином лише виявляють турботу.

О.

 — Вважайте це уроком готовності, містере Поттер, — продовжував професор Квірел. — Якби я не наполіг, що під час цієї маленької події мають бути присутніми щонайменше двоє дорослих спостерігачів, і що ми обидва маємо тримати палички напоготові, містер Люпин не був би здатен сповільнити ваше падіння, і ви б отримали тяжкі ушкодження.

 — Сер! — сказав чоловік, певно, Люпин. — Не варто казати такі речі хлопчикові!

 — Хто це…​ — почав Гаррі.

 — Єдина окрім мене людина, що мала змогу наглядати, — відповів професор Квірел. — Познайомтеся з Ремусом Люпином, що він тимчасово прибув сюди, щоб проінструктувати учнів щодо чарів патронуса. Хоча я чув, що ви двоє вже зустрічалися.

Гаррі спантеличено вивчав чоловіка. Він би запамʼятав це обличчя, вкрите ледь помітними шрамами, і цю дивну, лагідну посмішку.

 — Де ми зустрічалися? — спитав Гаррі.

 — У Ґодриковій Долині, — сказав чоловік. — Я замінив чимало твоїх підгузків.

* * *

За тимчасовий кабінет містер Люпин мав невеличку кам’яну кімнату з невеличким дерев’яним столом. Гаррі не бачив, на чому містер Люпин сидів, але припустив, що це був невеличкий стілець на кшталт того, що стояв перед столом. Гаррі також припустив, що містер Люпин не затримається у Гоґвортсі надовго, чи не надто користуватиметься цим кабінетом, тож він сказав був ельфам-домовикам уникати клопоту. Якщо хтось не хоче турбувати ельфів-домовиків, це дещо каже про цю людину. Зокрема те, що вона з Гафелпафу. Наскільки Гаррі було відомо, Герміона була єдиною не гафелпафкою, яка турбувалася щодо завдання клопоту ельфам-домовикам. (Сам Гаррі вважав її занепокоєння нерозумним. Хай хто створив ельфів-домовиків, він, вочевидь, був невиразно злим. Але це не означало, що Герміона чинила добре тепер, відмовляючи розумним створінням у тяжкій праці, задля втіхи якою їх було створено.)

 — Будь ласка, сідай, Гаррі, — тихо сказав чоловік. Його офіційна мантія була низької якості, не подрана, але помітно протерта з плином часу, так, що прості лагоджувальні чари вже не діяли. Найкраще її стан характеризувало слово зношена. Але незважаючи на це, у ньому відчувалася гідність, яку не можна здобути завдяки гарному коштовному вбранню. Яка просто не поєднувалася з гарними мантіями, а була ексклюзивною власністю зношених. Гаррі чув був про смиренність, але ніколи раніше не зустрічався з цим явищем — лише з самозадоволеною скромністю людей, які хотіли, щоб інші її помітили, і вважали це частиною свого стилю.

Гаррі сів на невеличкий дерев’яний стілець перед столом містера Люпина.

 — Дякую, що прийшов, — сказав чоловік.

 — Ні, це я вам дякую, за те що врятували мене, — відповів Гаррі. — Повідомте мене, якщо вам колись знадобиться зробити щось неможливе.

Чоловік, видається, вагався.

 — Гаррі, чи можу я…​ поставити тобі особисте запитання?

 — Ви безперечно можете. У мене теж є до вас чимало запитань.

Містер Люпин кивнув.

 — Гаррі, чи твої названі батьки добре до тебе ставляться?

 — Мої батьки, — сказав Гаррі. — У мене їх четверо: Майкл, Джеймс, Петунія та Лілі.

 — А, — сказав містер Люпин. І потім знову, — А.

Він здивовано кліпав очима.

 — Я…​ радий це чути. Дамблдор не сказав жодному з нас, де ти живеш…​ Я боявся, що він міг вирішити, що ти повинен мати злих названих батьків, чи щось на кшталт…​

Гаррі не був впевнений у тому, що занепокоєння містера Люпина не було слушним, враховуючи їхню першу зустріч із Дамблдором, але все закінчилося достатньо добре, тому він вирішив промовчати.

 — А як щодо моїх…​ — Гаррі підшукував слово, що не ставило б їх вище чи нижче…​ — інших батьків? Я хочу знати, ну, все.

 — Нелегке завдання, — містер Люпин протер чоло рукою. — Що ж, почнімо з початку. Коли ти народився, Джеймс був такий щасливий, що цілий тиждень, варто йому було торкнутися палички, як вона починала світитися золотим. І навіть після того, щоразу як він тримав тебе, чи бачив тебе у Лілі на руках, чи просто думав про тебе, це траплялося знову…​

Час від часу Гаррі дивився на свій годинник і бачив, що промайнуло ще тридцять хвилин. Він почувався трохи винним через те, що Ремус пропускає вечерю. Сам Гаррі просто повернеться назад на сьому вечора. Але цього було недостатньо, щоб зупинити жодного з них.

Нарешті Гаррі набрався відваги, щоб поставити вирішальне запитання, доки Ремус був на середині розширеного екскурсу у дива Джеймсового квідичу, і Гаррі не зміг знайти сили зупинити його більш прямолінійно.

 — І тоді, — очі Ремуса сяяли, — Джеймс виконав потрійне оборотне піке Муланні з додатковим переворотом! Натовп просто збожеволів, навіть деякі гафелпафці аплодували…​

Гадаю, це треба було бачити, подумав Гаррі. Не те що це допомогло б.

 — Містере Люпин?

Мабуть, чоловік помітив щось у голосі Гаррі, тому що він зупинився посеред речення.

 — Чи цькував мій батько інших? — спитав Гаррі.

Ремус довго дивився на Гаррі.

 — Якийсь час. Він переріс це доволі швидко. Звідки ти таке почув?

Гаррі не відповів. Він намагався видумати щось правдиве, що відверне підозри, але думав недостатньо швидко.

 — Облиш, — позіхнув Ремус. — Я здогадуюсь, хто це був.

Вкрите ледве помітними шрамами обличчя скривилося від осуду.

 — І як можна таке каза…​

 — Чи були в мого батька якісь пом’якшувальні обставини? Бідна родина чи щось таке? Чи він був просто…​ поганцем від природи?

Холодним?

Ремус відкинув волосся рукою — перший знервований жест, який Гаррі у ньому помітив.

 — Гаррі, ти не можеш судити свого батька на підставі того, що він робив ще хлопчиком!

 — Я хлопчик і я суджу про себе.

Ремус двічі кліпнув очима.

 — Я хочу знати чому, — сказав Гаррі. — Я хочу зрозуміти, бо з моєї точки зору видається, що для такого немає жодного можливого виправдання! — голос Гаррі трохи тремтів. — Будь ласка, скажіть мені, чому він зробив це, навіть якщо це звучатиме погано.

Щоб я не втрапив у таку саму пастку, хай що воно є.

 — Це просто те, що робили ґрифіндорці, — Ремус говорив повільно й неохоче. — І…​ тоді я так не думав, я гадав, що все інакше, але…​ мабуть, Блек насправді затягнув Джеймса у це…​ Блек так хотів показати всім, що він проти Слизерину, бачиш, ми всі хотіли вірити, що кров не диктувала долю…​

* * *

 — Ні, Гаррі, — сказав Ремус. — Я не знаю, чому Блек пішов за Пітером, замість того, щоб тікати. Видавалося, що Блек влаштовував трагедію заради трагедії того дня, — голос чоловіка зривався. — Не було жодного натяку, жодного попередження, ми всі думали…​ тільки подумати, що він збирався…​ — голос Ремуса обірвався.

Гаррі плакав. Він нічого не міг з собою поробити, чути це від Ремуса було болісніше за все, що Гаррі колись відчував. Гаррі втратив двох батьків, яких він не пам’ятав, знав лише з розповідей. Ремус Люпин втратив всіх чотирьох своїх найкращих друзів менш ніж за двадцять чотири години. І для втрати останнього з них, Пітера Петіґру, не було жодних причин.

 — Мені й досі іноді боляче думати, що він в Азкабані, — Ремус вже майже шепотів. — Я радий, Гаррі, що смертежерів не можна провідувати. Це дозволяє мені не почуватися винним через те, що не роблю цього.

Гаррі довелося ковтнути кілька разів, перш ніж він зміг заговорити.

 — Чи можете ви розказати мені про Пітера Петіґру? Він був другом мого батька, і мені здається, що я маю знати, маю пам’ятати…​

Ремус кивнув, його очі також блищали від вологи.

 — Гадаю, Гаррі, якби Пітер знав, що так все скінчиться…​ — голос чоловіка стих. — Пітер боявся Темного Лорда більше за нас усіх, і якби він знав, чим це все скінчиться, не думаю, що він би погодився. Але Пітер знав про ризик, Гаррі, і він знав, що ризик був реальним, що це може статися. І все одно залишився на боці Джеймса та Лілі. Увесь час у Гоґвортсі я дивувався, як це Пітер не потрапив до Слизерину, чи можливо Рейвенклову, бо він так обожнював таємниці. Він не був здатний противитися їм, вишукував усілякі речі про людей, речі, які вони хотіли б приховати…​ — обличчя Ремуса ненадовго скривилося. — Але він не використовував ці таємниці, Гаррі. Він просто хотів знати. А коли тінь Темного Лорда накрила все собою, і Пітер став поряд із Джеймсом та Лілі й використав свої здібності задля гарної справи, я зрозумів, чому Капелюх відіслав його до Ґрифіндору, — голос Ремуса зробився невтримним і гордим. — Легко стояти поряд із друзями, якщо ти герой, наче Ґодрик, хоробрий і сильний, такий, якими на думку людей мають бути ґрифіндорці. Але якщо Пітер боявся більше за кожного з нас, чи не робить це його найбільш відважним?

 — Робить, — Гаррі майже задихався. — Якщо ви можете, містере Люпин, якщо ви маєте час, є ще дехто, кому, на мою думку, варто почути історію Пітера Петіґру. Першокласник на ім’я Невіл Лонґботом.

 — Хлопчик Аліси та Френка, — голос Ремуса став сумним. — Розумію. Це тяжка історія, Гаррі, але я можу розповісти її знову, якщо ти гадаєш, що це йому допоможе.

Гаррі кивнув.

Вони помовчали.

 — Чи були в Блека хоч якісь незавершені справи з Пітером Петіґру? Будь-що, що змусило б його шукати містера Петіґру, навіть якщо це не було питанням життя чи смерті? Може, якась таємниця, що її знав містер Петіґру, а Блек хотів дізнатися чи, навпаки, приховати?

Щось промайнуло в очах Ремуса, але старший чоловік потрусив головою.

 — Нічого такого.

 — Це означає, що щось таки є.

Крива посмішка знову з’явилася під попелястими вусами.

 — А в тобі є щось від Пітера. Це неважливо, Гаррі.

 — Я рейвенкловець, я не маю навіть намагатися опиратися спокусі таємниць. І, — серйозніше сказав Гаррі, — якщо заради цього Блек дав себе впіймати, то я все ж таки гадаю, що це було важливо.

Ремусу, видавалося, було доволі незручно.

 — Гадаю, я можу сказати тобі, коли ти будеш дорослішим, але Гаррі, це й справді неважливо! Просто дещо з часів школи.

Гаррі не знав, що саме йому натякнуло. Можливо, щось у тоні знервованого голосу Ремуса, чи те, як він сказав коли ти будеш дорослішим, спричинило раптовий стрибок інтуїції Гаррі…​

 — Взагалі-то, гадаю, я вже зрозумів, вибачте.

Ремус здійняв брову.

 — Справді? — дещо скептично запитав він.

 — Вони були коханцями, чи не так?

Запала незручна тиша.

Ремус повільно кивнув.

 — Колись. Дуже давно. Сумний роман, що завершився великою трагедією. Принаймні, так нам усім здавалося, коли ми були молодими, — на його обличчі було чітко видно нещасливе збентеження. — Але я гадав, що це давно вже в минулому, поховане під дорослою дружбою, аж до того дня, коли Блек вбив Пітера.

Розділ 43. Гуманізм, ч.1

Лагідне січневе сонце світило на холодні поля навколо Гоґвортсу.

Деякі учні були на заняттях, інших випустили з кабінету — першачків, що записалися попрактикуватися певного закляття; закляття, що його легше було опанувати просто неба, під яскравим сонцем та блакитним небом, ніж у будь-якій класній кімнаті. Печиво та лимонад також вважалися доречними.

Початкові жести закляття були складними та вимагали точності. Треба повернути паличку один, два, три й чотири рази невеличкими нахилами на правильні відносні кути, посунути вказівний та великий пальці на правильні відстані…​

Цього було достатньо, щоб Міністерство вважало, що немає сенсу навчати когось цього закляття до пʼятого класу. Були широко відомі декілька випадків, коли молодші діти вивчили його, проте їх просто назвали «геніями».

Мабуть, це не надто ввічливе формулювання, проте Гаррі починав розуміти, чому професор Квірел стверджував, що Комітет з Навчальної Програми прислужився б чаклунському роду краще, якби їх використали як перегній.

Ну були жести складними та витонченими. Це не заважало вивчити закляття в одинадцять. Це означало, що треба бути стараннішим та відпрацьовувати кожну частину довше, ніж зазвичай, от і все.

Більшість чарів могли вивчати лише старші учні через те, що вони вимагали сильнішого рівня магії, що був поза можливостями молодших учнів. Але чари патронуса не були такими, вони не були складними через те, що вимагали забагато магії. Вони були складними, бо вимагали не лише магії.

Потрібні були щасливі, теплі почуття, що були близькі до твого серця, спогади любові — інша сила, що не потрібна для звичайних заклять.

Гаррі повернув паличку один, два, три й чотири рази, посунув пальці на правильні відстані…​

«Хай щастить у школі, Гаррі. Як гадаєш, я купив тобі достатньо книжок?»

«Книжок достатньо не буває…​ проте ти, безперечно, спробував, це була дійсно, дійсно, дійсно гарна спроба.»

До його очей підступили сльози першого разу, коли Гаррі спробував був вкласти цей спогад у закляття.

Гаррі підвів паличку вгору й змахнув нею — цей жест не мав бути точним, лише впевненим та зухвалим.

 — Експекто Патронум! — вигукнув Гаррі.

Нічого не сталося.

Ані проблиску світла.

Коли Гаррі підвів погляд, Ремус Люпин досі вивчав його паличку з доволі збентеженим виразом злегка пошрамованого обличчя.

Нарешті Ремус похитав головою.

 — Вибач, Гаррі, — тихо сказав він. — Твоя робота паличкою була бездоганною.

І навкруги не було видно жодного спалаху світла, адже всі інші першокласники, що мали відпрацьовувати чари патронуса, натомість кидали оком на Гаррі.

Сльози ледь не повернулися до очей Гаррі, і цього разу це були не сльози щастя. Серед усього можливого, серед усього, Гаррі ніколи не очікував такого.

Страшенно принизливо, коли тебе повідомляють, що ти недостатньо щасливий.

Що такого було в Ентоні Ґольдштейна, чого не мав Гаррі, що наповнювало паличку Ентоні яскравим світлом?

Чи любив Ентоні батька більше, ніж він?

 — Яку думку ти використовував? — запитав Ремус.

 — Мій батько, — голос Гаррі тремтів. — Я попросив його купити мені декілька книжок перед відправленням до Гоґвортсу, він купив, і вони були дорогі, і тоді він спитав, чи цього достатньо…​

Гаррі й не намагався пояснити про гасло родини Верресів.

 — Відпочинь, а потім спробуй іншу думку, Гаррі, — сказав Ремус та вказав на місце, де інші розчаровані, збентежені та пригнічені учні сиділи на землі. — Ти не зможеш використати чари патронуса, доки тобі соромно, що ти недостатньо вдячний.

У голосі містера Люпина відчувалося співчуття, через що Гаррі хотілося щось вдарити.

Натомість Гаррі розвернувся та поплентався туди, де сиділа решта невдах. Інші учні, чия робота паличкою теж була визнана ідеальною і кому тепер треба шукати більш щасливі спогади; судячи з виразів їхніх облич, особливих успіхів вони не досягли. Багато мантій учнів були оздоблені темно-синім, декілька — червоним, та самотня дівчина з Гафелпафу досі плакала. Слизеринці навіть не прийшли, крім Дафни Ґрінґрас та Трейсі Девіс, що досі намагалися вивчити жести.

Гаррі шльопнувся на холодну мертву зимову траву поряд з ученицею, чия невдача здивувала його найбільше.

 — Отже в тебе теж не вийшло, — сказала Герміона.

Вона першою покинула поле, проте згодом повернулася, і треба було дуже уважно придивитися до її злегка почервонілих очей, щоб побачити, що вона плакала.

 — Я, — сказав Гаррі, — я, я б напевно почувався значно гірше, якби в тебе все вийшло: ти найчудовіша людина з усіх, що я знаю, Герміоно, і якщо ти не можеш цього зробити, то я, можливо, все одно…​ хороший…​

 — Треба було йти до Ґрифіндору, — прошепотіла Герміона. Вона сильно кліпнула кілька разів, проте не витирала очей.

* * *

Хлопець та дівчина йшли вперед разом, точно не тримаючись за руки, проте якимось чином присутність іншого додавала кожному з них сили, дозволяла ігнорувати перешіптування їхніх однокласників дорогою коридорами до великих дверей Гоґвортсу.

Гаррі досі не міг викликати патронуса, хай які щасливі думки він пробував. Видається, нікого це не здивувало, через що йому було ще гірше. Герміона також не досягла успіху. Це дуже здивувало всіх, і Гаррі помітив, що вона почала отримувати багато косих поглядів, до яких Гаррі вже звикнув. Решта рейвенкловців, що зазнали невдачі, не отримували таких поглядів. Але Герміона була генералом Сонечка, і її фанатам здавалося, що вона якимось чином їх підвела, ніби вона порушила обіцянку, якої ніколи не давала.

Вони вдвох пішли були до бібліотеки досліджувати чари патронуса: так зазвичай Герміона давала собі раду з неспокоєм. Інколи так само робив Гаррі. Вчитися, шукати, намагатися зрозуміти чому…​

Книжки підтверджували те, що директор вже розповів Гаррі: часто чарівники, що не були здатні використовувати чари патронуса, могли це зробити в присутності справжнього дементора: від повної невдачі одразу до матеріального патронуса. Це суперечило здоровому ґлузду, аура страху від дементора мала б заважати зосередитися на щасливій думці. Проте такою була дійсність.

І ось вони вдвох робили останню спробу, жоден з них не міг не спробувати востаннє.

Настав день, коли дементор прибув до Гоґвортсу.

Гаррі заздалегідь детрансфігурував камінь батька зі звичайного місця: персня на мізинці, де він був у формі діаманта, та поклав величезний сірий камінь до капшучка. Просто на випадок, якщо Гаррі цілковито втратить контроль над своєю магією перед найтемнішим зі створінь.

Гаррі вже почав був почуватися песимістично, а він ще навіть не був поряд із дементором.

 — Закладаюся, що в тебе вийде, а в мене ні, — прошепотів Гаррі. — Закладаюся, що так і буде.

 — Я відчула, що не виходить, — сказала Герміона навіть тихішим голосом. — Я спробувала зранку та збагнула. Коли я змахнула паличкою наприкінці, ще перед словами, я відчула, що не виходить.

Гаррі нічого не сказав. Він відчував те ж саме, ще з першої спроби, хоча йому були потрібні ще пʼять інших щасливих думок перед тим, як він визнав це. Щоразу, як він змахував паличкою, вона здавалася пустою. Закляття, що він його намагався вивчити, не пасувало йому.

 — Це не означає, що ми станемо темними чарівниками, — сказав Гаррі. — Більшість людей, що не може застосовувати чари патронуса, не є темними чарівниками. Ґодрик Ґрифіндор не був темним чарівником…​

Ґодрик перемагав був темних лордів, боровся за захист звичайних людей від шляхетних домів та маґлів від чарівників. У нього було багато чудових та вірних друзів, і він втратив не більше половини з них заради тієї чи іншої мети. Він слухав крики поранених у військах, що він зібрав на захист невинних…​ Юні відважні чарівники прибували на його заклики, а потім він їх ховав у землі. Доки нарешті, коли чаклунство тілько-но почало покидати його в старому віці, він зібрав разом трьох інших наймогутніших чарівників своєї ери, щоб звести із землі Гоґвортс — велике досягнення, щоб його ім’я пам’ятали не через війну, будь-яку війну, хай як справедливу. Салазар, а не Ґодрик, викладав бойову магію першого року. Ґодрик викладав перший рік гербалогії — магії зеленого росту життя.

До останнього дня свого життя він так і не опанував чари патронуса.

Ґодрик Ґрифіндор був чудовою людиною, але не щасливою.

Гаррі не поважав зневіру в себе чи світ, він ненавидів читати про плаксивих героїв, він знав, що мільярд людей у світі віддали б усе, щоб помінятися з ним місцями, та…​

А перед смертю Ґодрик сказав був Гельзі (адже Салазар вже покинув їх, а Ровена раніше пішла з життя), що не жалкує ні про що, що він не застерігає своїх учнів не йти його шляхом, ніхто ніколи не має казати, ніби він порадив комусь не йти його шляхом. Якщо для нього цей шлях був правильним, то він не радитиме нікому чинити неправильно, навіть наймолодшому учневі Гоґвортсу. Проте він сподівався, що всі, хто піде його шляхом, пам’ятатимуть його звернення до свого гуртожитку: якщо вони будуть щасливішими за нього, це добре. А червоний та золотий віднині будуть яскравими, теплими кольорами.

І Гельґа, схлипуючи, пообіцяла йому, що, як директорка, попіклується про це.

Після чого Ґодрик помер, і не залишив по собі привиду. І Гаррі кинув книжку назад Герміоні й трохи відійшов, щоб вона не побачила його сліз.

Хто б міг подумати, що книжка з невинною назвою «Чари патронуса: ті, що могли, і ті, що не могли» буде найсумнішою з усіх, що Гаррі коли-небудь читав.

Гаррі…​

Гаррі не хотів цього.

Потрапити у цю книжку.

Гаррі не хотів цього.

Решта школи, видається, вважала, що «немає патронуса» означало «погана людина»: прямолінійно й просто. Чомусь той факт, що Ґодрик Ґрифіндор також не був здатен на патронуса, не повторювали. Можливо, люди не розповідали про це з поваги до його останнього бажання. Фред та Джордж напевно не знали, і Гаррі точно не збирався їм розповідати. Чи, можливо, інші невдахи не згадували про це, бо так було менш ганебно, меншою втратою для гордості та статусу: вважатися темним, а не нещасним.

Гаррі бачив, що Герміона поряд сильно кліпала, цікаво, чи думала вона про Ровену Рейвенклов, що також полюбляла книжки.

 — Гаразд, — прошепотів Гаррі. — Щасливіші думки. Якщо в тебе вийде матеріальний патронус, як гадаєш, яка це буде тварина?

 — Видра, — миттєво відповіла Герміона.

 — Видра? — здивовано прошепотів Гаррі.

 — Так, видра. А як щодо тебе?

 — Сапсан, — без вагань сказав Гаррі. — Він може пікірувати швидше за триста кілометрів на годину, це найшвидше живе створіння.

Сапсан був його улюбленою твариною все життя. Гаррі збирався колись стати анімагом, щоб отримати таку форму й літати силою власних крил, роздивлятися землю внизу гострими очима…​

 — Але чому видра? — запитав він.

Герміона всміхнулася, проте промовчала.

Тоді гігантські двері Гоґвортсу розчахнулися.

Деякий час діти йшли шляхом до незабороненого лісу і далі самим лісом. Сонце вже хилилося до обрію, тіні були довгими, а сонячне світло пробивалося крізь голі гілки зимових дерев. Бо був січень, а перший клас був останнім у черзі на урок того дня.

А потім шлях звертав убік та йшов у іншому напрямку, і всі вони побачили на відстані галявину в лісі, суху зимову землю, пожовтілу траву, припорошену невеличкими залишками снігу.

Людські фігури досі здавалися маленькими. Дві плями бляклого білого світла від патронусів аврорів, та яскравіша пляма срібного світла від директорського патронуса поряд з чимось…​

Гаррі примружив очі.

Чимось…​

Це мала бути лише уява Гаррі, адже дементор жодним чином не міг поширити свій вплив крізь трьох матеріальних патронусів, проте йому здавалося, ніби він відчував доторк порожнечі до свого розуму, доторк просто до внутрішнього мʼякого центру без жодної поваги до барʼєрів блокології.

* * *

Шеймус Фініґан був мертвотно блідий та тремтів, коли приєднався до учнів, що товклися на зівʼялій та припорошеній снігом траві. Шеймус успішно застосував чари патронуса, проте після того, як директор скасовував власного патронуса, і перед тим, як ти мав викликати свого, все одно залишався деякий проміжок часу, впродовж якого ти протистояв жаху дементора без жодного захисту.

Двадцять секунд на відстані пʼяти кроків безперечно було безпечно, навіть для одинадцятирічного чарівника зі слабкою опірністю та незрілим мозком. Дементори впливали на людей вкрай різноманітно — ще одна незрозуміла річ. Але двадцять секунд точно мало бути безпечно.

Сорок секунд дії дементора в пʼяти кроках, можливо, достатньо для безповоротної шкоди, хоча лише для найчутливіших людей.

Це було суворим тренуванням навіть за шкалою Гоґвортсу, де навчали літати на гіпогрифах простим методом: кидали тебе на нього й казали летіти. Гаррі не був прибічником надмірної опіки, і якщо поглянути на різницю в зрілості між четвертокласниками в Гоґвортсі та чотирнадцятирічними маґлами, то ставало очевидним, що маґли занадто турбувалися про своїх дітей…​ Але навіть Гаррі сумнівався, чи не перегинають тут палицю. Не кожне поранення можна вилікувати.

Але якщо ти не в змозі використати закляття за цих умов, це означало, що ти не можеш покладатися на чари патронуса для самозахисту. Надмірна самовпевненість навіть більш небезпечна для чаклунів, ніж для маґлів. Дементори можуть висмоктувати магію та фізичну силу, а не лише щасливі думки, тобто в тебе може не вийти розʼявитися, якщо чекатимеш надто довго чи якщо не зможеш розпізнати наближення страху, доки дементор не буде достатньо близько для атаки. (Під час читання Гаррі із жахом дізнався був, що, згідно з деякими книжками, Цілунок дементора пожирав душу, через що в жертви наступала безповоротна постійна кома. І чарівники, що вірили в це, зумисно використовували Цілунок дементора для страти злочинців. Безсумнівно, деякі з цих так званих злочинців були невинними, та навіть якщо ні, знищувати їхні душі? Якби Гаррі вірив у душі, він би…​ уявлення не мав, він просто не може вигадати доречну відповідь на це.)

Директор серйозно поставився до безпеки, як і три аврори, що були насторожі. Їхнім лідером був чоловік з азіатською зовнішністю, поважний, але не похмурий — аврор Комодо, паличка ніколи не зникала з його руки. Його патронус — орангутан із суцільного місячного світла — крокував туди-сюди між дементором та першокласниками, що чекали на свою чергу. Поряд з орангутаном рухалася яскраво-біла пантера аврора Бутнару, чоловіка з пронизливим поглядом, довгим чорним волоссям, зібраним у хвостик, та довгою стриженою козлиною борідкою. Ці два аврори та їхні патронуси вчотирьох спостерігали за дементором. З протилежного від учнів боку відпочивав аврор Ґоряноф — високий, худий, блідий та неголений, він сидів позаду на стільці, що він його створив без жодного слова та без палички; його обличчя мало дещо віддалений та цілковито нейтральний вираз, проте поглядом він сканував усе дійство. Професор Квірел зʼявився невдовзі після того, як першокласники почали свої перші спроби, а його очі ніколи не випускали Гаррі з поля зору. Крихітний професор Флитвік, колишній чемпіон дуелей, безцільно метушився зі своєю паличкою, та його погляд, що визирав із-за пишної пухнастої бороди, що, по суті, і була його обличчям, був сфокусований на професорові Квірелі.

І певно це була лише уява Гаррі, проте професор Квірел здригався щоразу, як патронус директора зникав перед спробою чергового учня. Можливо, професор Квірел уявляв такий саме ефект плацебо, як і Гаррі, — цей доторк порожнечі, що огортав розум.

 — Ентоні Ґольдштейн, — пролунав голос директора.

Гаррі тихо підійшов до Шеймуса, доки Ентоні почав наближатися до яскравого срібного фенікса та…​ хай там що було під подраним плащем.

 — Що ти бачив? — тихо запитав Гаррі Шеймуса.

Багато учнів не відповіли Гаррі, коли він намагався зібрати дані; проте Шеймус був Фініґаном з Хаосу, одним з лейтенантів Гаррі. Можливо, це було нечесно, проте…​

 — Мертвець, — прошепотів Шеймус, — сірий та слизький…​ мертвий та залишений у воді на деякий час…​

Гаррі кивнув.

 — Таке бачить багато хто, — сказав Гаррі. Він випромінював впевненість, хоч і не відчував її, проте Шеймусу це було потрібно. — Піди зʼїж шоколаду, тобі полегшає.

Шеймус кивнув та поплентався до столу з цілющими солодощами.

 — Експекто Патронум! — крикнув хлопчик.

Почулися здивовані зойки, навіть від аврорів.

Гаррі обернувся й побачив…​

Між кліткою та Ентоні Ґольдштейном був яскравий срібний птах. Він підвів голову та видав звук, що також був срібним: яскравим, міцним та прекрасним, мов метал.

І якийсь голос всередині розуму Гаррі сказав: якщо це сапсан, то я задушу його уві сні.

Замовкни, відповів Гаррі на цю думку, ти що, хочеш, щоб ми стали темним чарівником?

А яка різниця? Ми все одно станемо таким зрештою.

Це…​ було не схоже на звичайні думки Гаррі…​

Це ефект плацебо, сказав собі Гаррі. Дементор не може справді дістати мене крізь три матеріальні патронуси, я просто уявляю, як це. Коли я справді зустрінуся з дементором, все буде геть інакше, і я знатиму, що просто дуркував раніше.

Тоді спиною Гаррі пробігли мурахи, бо він передчував, що так, буде зовсім інакше, і зовсім не в хорошому напрямку.

Палаючий срібний фенікс повернувся в буття з палички директора, менший птах зник. І Ентоні Ґольдштейн покрокував назад.

Директор підійшов разом з Ентоні замість того, щоб викликати наступне імʼя, патронус чекав позаду й стеріг дементора.

Гаррі поглянув туди, де стояла Герміона, — прямо за яскравою пантерою. Герміона була б наступною, проте, видається, її черга відкладалася.

Вона здавалася занепокоєною.

Раніше вона ввічливо попросила була Гаррі припинити спроби заспокоїти її.

Дамблдор злегка всміхався, доки супроводжував Ентоні назад до інших. Він усміхався лише злегка, бо директор виглядав дуже, дуже стомленим.

 — Неймовірно, — сказав Дамблдор голосом, що був значно слабшим, ніж його звичайне гудіння. — Матеріальний патронус, у першому році. І дивовижна кількість успіхів серед інших молодих учнів. Квіріне, я маю визнати, ти довів, що мав рацію.

Професор Квірел нахилив голову.

 — Доволі очевидний здогад, як мені здається. Дементор атакує страхом, а діти бояться менше.

 — Бояться менше? — запитав аврор Ґоряноф зі свого стільця.

 — Саме так відреагував і я, — сказав Дамблдор. — А професор Квірел відповів, що дорослі мають більше сміливості, не менше страху. Це, зізнаюся, ніколи не спадало мені на думку.

 — Це не точні мої слова, — сухо сказав професор Квірел, — але згодиться. А як щодо решти нашої угоди, директоре?

 — Як скажеш, — неохоче сказав Дамблдор. — Я визнаю, що не очікував програти це парі, Квіріне, проте ти довів свою мудрість.

Усі учні спантеличено дивилися на них. Крім Герміони, що витріщалася в напрямку клітки з високою загниваючою мантією. Та крім Гаррі, що спостерігав за всіма, бо уявляв, що в нього напад параної.

Професор Квірел сказав тоном, що не допускав подальших коментарів:

 — Мені дозволено навчати смертельного прокляття учнів, що бажають навчитися. Це значно підвищить їхню безпеку від темних чаклунів та інших паразитів, і лише дурні можуть вважати, що учні й без того не володіють смертельною магією, — професор Квірел зробив паузу, зіщуливши очі. — Директоре, з усією пошаною, я бачу, що вам зле. Пропоную доручити решту сьогоднішнього завдання професорові Флитвіку.

Дамблдор заперечно похитав головою.

 — На сьогодні вже майже все, я протягну.

Герміона наблизилася до Ентоні.

 — Капітане Ґольдштейн, — сказала вона, і її голос тремтів лише трошки, — чи можеш ти мені щось порадити?

 — Не бійся, — твердо сказав Ентоні. — Не думай про те, про що воно намагається тебе змусити думати. Ти не просто тримаєш паличку перед собою як щит проти страху, ти змахуєш паличкою, щоб відігнати страх геть, ось як ти робиш щасливу думку чимось матеріальним…​ — Ентоні безпорадно знизав плечима. — Тобто, я вже чув це все раніше, проте…​

Інші учні вже почали скупчуватися навколо Ентоні з власними питаннями.

 — Міс Ґрейнджер? — покликав директор. Можливо його голос був лагідним, а може просто слабким.

Герміона розправила плечі й пішла за ним.

 — Що ти бачив під плащем? — запитав Гаррі в Ентоні.

Ентоні здивовано поглянув на Гаррі перед тим, як відповісти.

 — Дуже високого чоловіка, що був мертвим, тобто, мав форму та колір мерця…​ дивитися на нього було боляче, і я знав, що це спроби дементора дістати мене.

Гаррі озирнувся на Герміону, що стояла навпроти клітки та плаща.

Герміона підняла паличку в позицію для перших жестів.

Фенікс директора зникнув.

Герміона коротко, жалюгідно вереснула, відсахнулася…​

…​зробила крок назад, Гаррі міг бачити, як рухається її паличка, а потім вона змахнула нею та сказала «Експекто Патронум!»

Нічого не сталося.

Герміона розвернулася й побігла.

 — Експекто Патронум! — вимовив глибший голос директора, і срібний фенікс знову запалав.

Дівчинка оступилася, але продовжувала бігти, вона почала видавати дивні звуки.

 — Герміоно! — крикнули Сьюзен, Анна, Дафна та Ерні. І всі вони почали бігти до неї; Гаррі тим часом, бо він завжди думав на крок уперед, розвернувся та побіг до стола з шоколадом.

Навіть після того, як Гаррі запхав шоколад Герміоні до рота, і вона його прожувала та проковтнула, вона все одно рвучко дихала й плакала, а очі досі були розфокусовані.

Вона не може бути незворотно дементованою, подумки відчайдушно відповідав Гаррі внутрішній збентеженості, жахливому страху та смертельній люті, що почали переплітатися разом, не могла, вона не була під впливом навіть десять секунд, і близько не сорок…​

Але вона могла бути тимчасово дементованою, як Гаррі усвідомив. Не було правила, що не можна було отримати тимчасових пошкоджень від дементора протягом лише десяти секунд, якщо ти був достатньо чутливим.

Потім очі Герміони ніби сфокусувалися, заметалися навкруги та зупинилися на ньому.

 — Гаррі, — палко кинула вона, і решта учнів затихли. — Гаррі, ні. Ні!

Гаррі раптом стало страшно питати Герміону, що йому не треба робити, чи був він у її найгірших спогадах, чи якомусь нічному жахітті, яке вона тепер знову побачила наяву?

 — Не підходь до нього! — сказала Герміона. Вона простягла руку й схопилася за лацкан його мантії. — Тобі не можна підходити до нього, Гаррі! Він розмовляв зі мною, Гаррі, він знає тебе, він знає, що ти тут!

 — Що…​ — запитав Гаррі, і прокляв себе за це.

 — Дементор! — сказала Герміона, її голос перейшов на вереск. — Професор Квірел хоче, щоб він тебе зʼїв!

У раптовій тиші професор Квірел підійшов на кілька кроків, але більше не наблизився (зрештою, там був Гаррі).

 — Міс Ґрейнджер, — сказав він суворим голосом, — гадаю, вам варто зʼїсти ще шоколаду.

 — Професоре Флитвік, не дозволяйте Гаррі спробувати, відправте його назад!

Тоді підійшов директор, і він з професором Флитвіком обмінялися стурбованими поглядами.

 — Я не чув, щоб дементор розмовляв, — сказав директор. — Та все ж…​

 — Просто спитайте, — дещо втомлено сказав професор Квірел.

 — Чи не казав дементор, як він дістанеться Гаррі? — запитав директор.

 — Спочатку найсмачніші частини, — сказала Герміона, — він…​ він зʼїсть…​

Герміона кліпнула очима. Розум частково повернувся до її очей.

Потім вона почала плакати.

 — Ви були надто сміливою, Герміоно Ґрейнджер, — сказав директор. Його голос був лагідними, і дуже розбірливим. — Значно сміливішою, ніж я гадав. Вам варто було розвернутися й тікати, а не триматися й спробувати завершити свої чари. Коли ви будете старшою й сильнішою, міс Ґрейнджер, я знаю, що ви спробуєте знову, і знаю, що у вас вийде.

 — Вибач, — казала Герміона, задихаючись. — Вибач, вибач, вибач…​ Вибач, Гаррі, я не можу сказати, що я бачила, я не дивилася, я не наважилася подивитися, я знала, що це надто жахливо, щоб це бачити…​

Це мав би зробити Гаррі, проте він завагався, бо в нього всі руки були в шоколаді; і, крім того, Ерні та Сьюзен були поряд, тому вони допомогли Герміоні підвестися з місця, де вона впала на траву, та провели її до столу з солодощами.

П’ятьма шоколадками потому Герміона ніби знову стала собою, підійшла до професора Квірела та вибачилася. Але відтоді вона весь час дивилася на Гаррі — щоразу, як він дивився в її напрямку. Він зробив крок до неї лише раз, і зупинився, коли вона відступила на крок. Її очі безмовно вибачалися й тихо благали облишити її в спокої.

* * *

Невіл Лонґботом побачив був щось мертве, воно ніби напіврозклалося, з нього щось сочилося, його обличчя скидалося на розчавлену губку.

Це було найгірше з того, що Гаррі розповідали. Невіл уже міг був створювати невеличке тремтіння світла зі своєї палички, проте він у повному спокої розвернувся та втік, а не спробував використати чари патронуса.

(Директор нічого не сказав іншим учням, нікому не сказав бути менш сміливим; але професор Квірел холоднокровно зазначив, що якщо хтось коїть помилку після попередження, то незнання стає дурістю.)

 — Професоре Квірел? — тихо запитав Гаррі, підійшовши до професора так близько, як наважився. — Що ви бачите, коли…​

 — Не питайте, — без емоцій відповів той.

Гаррі з повагою кивнув.

 — А якими саме були ваші слова до директора, якщо можна спитати?

 — Наші найгірші спогади можуть лише гіршати, коли ми дорослішаємо, — сухо.

 — А…​ Логічно.

Щось промайнуло в очах професора Квірела тоді, коли він дивився на Гаррі.

 — Сподіватимемося, — сказав він, — що ви досягнете успіху цього разу, містере Поттер. Бо тоді директор, можливо, навчить вас свого фокуса: використанню патронуса для надсилання повідомлень, що їх не можна підробити чи перехопити. Військову важливість цього неможливо переоцінити. Це буде величезною перевагою для Легіону Хаосу і колись, гадаю, для всієї країни. Але якщо ви не досягнете успіху, містере Поттер…​ ну, я зрозумію.

Мораґ Макдуґал сказала «Ай», її голос тремтів, і Дамблдор одразу відновив свого патронуса.

Парваті Патіл створила матеріального патронуса у формі тигра, більшого за фенікса Дамблдора, хоч і зовсім не такого яскравого. Її привітали гучними оплесками всі глядачі, хоча це не призвело до такого ж здивування, яке викликав Ентоні.

І ось прийшла черга Гаррі.

Директор вигукнув імʼя Гаррі Поттера. Гаррі боявся.

Він знав, знав що зазнає невдачі, і знав, що йому буде боляче.

Але він все одно спробує, адже подеколи в присутності дементора чарівник, що ніколи не міг отримати й проблиску світла, раптом здатен створити матеріального патронуса, і ніхто не розумів, чому це так.

Крім того, якщо Гаррі не може захистити себе від дементорів, то він має вміти розпізнати їхнє наближення, розпізнати, коли вони впливають на його розум, та втекти, доки не запізно.

Який мій найгірший спогад?..

Гаррі очікував, що директор стурбовано на нього погляне, чи погляне на нього з надією або дасть якусь глибоку мудру пораду. Але натомість Албус Дамблдор лише тихо й спокійно спостерігав за ним.

Він гадає, що в мене не вийде, але він не хоче завадити мені, сказавши це, подумав Гаррі, якби в нього були якісь підбадьорливі слова, він би вимовив їх…​

Клітка наближалася. Вона вже окиснилася, але ще не перетворилася на іржу, ще ні.

Плащ наблизився. Він розплутувався й був вкритий нелатаними дірками. Аврор Ґоряноф казав був, що зранку плащ був новим.

 — Директоре? Що ви бачите? — запитав Гаррі.

Голос директора теж був спокійним.

 — Дементори — це створіння страху, і зі зменшенням страху дементора зменшується й моторошність його форми. Я бачу високого, худого, голого чоловіка. Він не розкладається. На нього лише трохи боляче дивитися. Ось і все. А що бачиш ти, Гаррі?

…​Гаррі не міг бачити, що під плащем.

Чи не зовсім так, його розум відмовлявся бачити, що під плащем…​

Ні, його розум намагався побачити неправильне під плащем, Гаррі відчував це, його очі намагалися зробити помилку. Але Гаррі зробив був усе можливе, щоб натренувати себе помічати навіть крихітне спантеличення й автоматично не дозволяти собі вигадувати. Щоразу, як його розум намагався вигадати брехню щодо того, що під плащем, цей рефлекс достатньо швидко зупиняв спробу.

Гаррі подивився під плащ і побачив…​

Відкрите питання. Гаррі не дозволяв розуму побачити неправду, тому він не бачив нічого, ніби частина візуальної кори, що отримувала сигнал, просто припиняла своє існування. Під плащем була сліпа зона. Гаррі не міг знати, що там.

Він лише знав, що це щось значно гірше за мумію, що розкладається.

Незримий жах під плащем тепер був дуже близько, але палаючий птах місячного світла, білий фенікс, досі був між ними.

Гаррі хотілося втекти, як зробили були деякі інші учні. Половина з тих, хто не міг створити патронуса, просто не прийшли сьогодні. З решти половина втекли ще до того, як директор скасував свого патронуса, і ніхто їм аніслова не сказав. Дехто засміявся, коли Террі розвернувся й пішов перед своєю спробою, але Сьюзен та Анна, що вже спробували були, сказали всім замовкнути.

Але Гаррі був Хлопчиком-Що-Вижив, і він втратить чимало поваги, якщо здасться навіть без спроби.

Гордість вщухала, маски спадали в присутності тієї невідомості під плащем.

Чому я досі тут?

Не сором виглядати боягузом утримував ноги Гаррі на місці.

Не надія відновити свою репутацію підвела його паличку.

Не жага опанувати магію чарів патронуса виставила його пальці в початкову позицію.

А щось зовсім інше, щось, що мусило протистояти тому, що було під плащем, адже воно було істинною пітьмою, і Гаррі мав дізнатися, чи є в нього сила протистояти їй.

Гаррі планував був спробувати востаннє використати свій набіг на книгарні разом із батьком, проте натомість, в останню мить, у присутності дементора, згадався інший спогад, щось, що він не пробував раніше. Ця думка не була теплою та щасливою у звичайному розумінні, але вона чомусь здавалася доречнішою.

І Гаррі згадав зірки, згадав, як вони страшенно яскраво, незмигно світили тихої ночі. Він дозволив зображенню заполонити себе, заполонити повністю, ніби барʼєр блокології над усім розумом, щоб знову перетворитися на безтілесну свідомість посеред порожнечі.

Яскравий срібний фенікс зникнув.

І дементор вдарив його розум, ніби кулак Бога.

СТРАХ / ХОЛОД / ПІТЬМА

На мить дві сили зіткнулися чимдуж: мирний залитий зорями спогад тримав тиск страху, доки пальці Гаррі почали рухи, що вже були завчені до автоматизму. Вони не були ані теплими, ані щасливими, ці палаючі точки світла в абсолютній темряві. Але дементор не міг легко проникнути крізь це зображення, бо тихе горіння зірок було величезним та непідвладним страху, і світитися в холоді й темряві було для них природним.

Але була якась вада, тріщина, розлам у нерухомому обʼєкті, що намагався чинити опір цій нездоланній силі. Гаррі відчув напад злості від того, що дементор хотів харчуватися ним, і це було як послизнутися на мокрому льоду. Розум Гаррі почав зʼїжджати в прірву: до образи, чорної люті, смертельної ненависті…​

Гаррі підняв паличку для фінального змаху.

Він відчув, що не вийде.

 — Експекто Патронум, — вимовив його голос. Слова були пустими й безґлуздими.

І Гаррі почав падати у свою темну сторону, падати вниз у свою темну сторону. Далі, швидше й глибше, ніж будь-коли, униз, униз, униз, а зʼїзд у прірву прискорювався, бо дементор огортав собою оголені й вразливі частини та поїдав їх, поглинаючи світло. Рефлекс, що вже майже зник, нишпорив у пошуках тепла, але коли згадувалися спогади про Герміону, маму й тата, то дементор спотворював їх, показував Герміону, що лежала мертва на землі, трупи його батьків, а потім навіть це з нього висмоктало.

На місце вакууму піднявся спогад, найгірший зі спогадів, щось забуте так давно, що нейронні звʼязки вже не мали б існувати.

 — Лілі, бери Гаррі й тікай! Це він! — кричав чоловічий голос. — Біжи! Тікай! Я його затримаю!

І Гаррі не міг стримати думки, посеред порожніх глибин своєї темної сторони, як сміховинно самовпевненим був Джеймс Поттер. Затримати Лорда Волдеморта? Чим це?

Потім заговорив інший голос, високий, ніби шипіння чайника, цей голос ніби приклав сухий лід до кожного нерва Гаррі, ніби металеве тавро охолодили до температури рідкого гелію та доторкнулися ним до кожної частини його тіла. Цей голос сказав:

 — Авадакедавра.

(Паличка вилетіла з безсилих пальців хлопця, коли його тіло почало битися в конвульсіях та падати, очі директора стривожено розширилися та він почав створювати патронуса.)

 — Не Гаррі, не Гаррі, будь ласка, тільки не Гаррі!.. — кричав жіночий голос.

Хай що залишилося від Гаррі, слухало без жодного промінчика світла всередині, у мертвій порожнечі його серця, і йому було цікаво, чи вона справді гадала, що Лорд Волдеморт зупиниться, якщо попросити ввічливо.

 — Відійди, жінко! — вереснув пекуче холодний голос. — Бо я прийшов не по тебе, а лише по хлопця.

 — Не Гаррі! Прошу…​ помилуй його…​ помилуй…​

Лілі Поттер, міркував Гаррі, видається, не розуміла, що за люди стають темними лордами. І якщо це найкраща стратегія, яку вона могла вигадати, щоб врятувати життя своєї дитини, то це була її остання невдача в ролі матері.

 — Я даю тобі рідкісну можливість втекти, — промовив пронизливий голос. — Але я не марнуватиму час, щоб підкоряти тебе, і твоя смерть тут не врятує твоєї дитини. Відійди, дурна жінко, якщо в тебе є бодай крапля розуму!

 — Не Гаррі, прошу, тільки не Гаррі, убий замість нього мене!

Порожній істоті, що нею був Гаррі, було цікаво, чи Лілі Поттер справді могла собі уявити, що Лорд Волдеморт погодиться, убʼє її, а потім піде й залишить її сина неушкодженим.

 — Ну гаразд, — сказав голос смерті, тепер здавалося, що йому весело, — я приймаю цю угоду. Ти помреш, а дитина житиме. Тепер кинь паличку, щоб я міг тебе вбити.

Запала жахлива тиша.

Лорд Волдеморт почав сміятися, огидно презирливо сміятися.

А потім, нарешті, голос Лілі Поттер верескнув з відчайдушною ненавистю «Авада ке…​».

Смертельний голос завершив першим, закляття було швидким та точним.

 — Авадакедавра.

Сліпучий відблиск зеленого позначив кінець Лілі Поттер.

І дитина в дитячому ліжечку побачила їх — очі, два малинових ока, що ніби світилися багряно-червоним, палали, ніби крихітні сонця, заполонили все поле зору, коли зустрілися з його власними…​

* * *

Решта дітей бачили, як Гаррі Поттер упав, чули, як Гаррі Поттер кричав; це був високий крик, що пронизував їхні вуха, наче ніж.

Був яскравий срібний спалах і директор заревів «Експекто Патронум!», тоді повернувся палаючий фенікс.

Але жахливий крик Гаррі Поттера усе тривав і тривав, навіть коли директор схопив його на руки й відніс подалі від дементора, навіть коли Невіл Лонґботом та професор Флитвік одночасно пішли за шоколадом і…​

Герміона знала, вона знала, щойно побачила, знала, що її жахіття стало дійсністю, якимось чином здійснювалося.

 — Дайте йому шоколаду! — вимагав професор Квірел. Безґлуздо, адже крихітний професор Флитвік уже летів кулею до директора, що біг до учнів.

Герміона й сама рухалася до них, хоча не знала, що збирається робити…​

 — Створіть патронусів! — крикнув директор, коли виніс Гаррі за аврорів. — Усі, хто може! Хай вони стануть між Гаррі та дементором! Він досі харчується ним!

На мить усі застигли від жаху.

 — Експекто Патронум! — крикнули професор Флитвік, аврор Ґоряноф, а тоді й Ентоні Ґольдштейн, хоча в нього не вийшло першого разу, потім Парваті Патіл (у неї вийшло), а тоді Ентоні спробував знову, і його срібний птах розправив крила та закричав на дементора. Дін Томас рикнув слова, ніби вони були написані літерами з вогню, і його паличка народила височенного білого ведмедя. Вісім палаючих патронусів були між Гаррі та дементором, та Гаррі все кричав і кричав, коли директор поклав його на суху траву.

Герміона не могла створити патронуса, тому підбігла до Гаррі. Подумки вона намагалася визначити, як довго вже. Двадцять секунд? Більше?

На обличчі Албуса Дамблдора було видно страшенну муку й збентеження. Його довга чорна паличка була в його руці, проте він не вимовляв жодних заклять, а лише з жахом дивився на тіло Гаррі, що смикалося…​

Герміона не знала, що робити, вона не знала, що робити, вона не розуміла, що коїться, а наймогутніший чарівник у світі, видавалося, був не менш розгубленим.

 — Використайте фенікса! — заревів професор Квірел. — Заберіть його подалі від дементора!

Без жодного слова директор охопив Гаррі руками й зник з тріскотом вогню за допомогою Фоукса, що раптово зʼявився. Патронус директора зник зі свого місця, де стеріг дементора.

Жах, спантеличення та раптовий гомін.

 — Містер Поттер має одужати, — підвищеним, проте знову спокійним тоном сказав професор Квірел. — Гадаю, це продовжувалося лише трохи більше за двадцять секунд.

Тоді палаючий білий фенікс знову зʼявився, це створіння місячного світла прилетіло нізвідки до Герміони Ґрейнджер та сказало голосом Албуса Дамблдора:

 — Воно досі харчується ним, навіть тут! Як? Якщо ти знаєш, Герміоно Ґрейнджер, то маєш сказати! Скажи мені!

Старший аврор обернувся, щоб поглянути на неї, як і багато учнів. Професор Флитвік не озирнувся, він направляв паличку на професора Квірела, що демонстративно тримав порожні руки в повітрі.

Секунди тікали, ніхто їх не рахував.

Вона не могла згадати, не могла ясно згадати жахіття, не памʼятала, чому гадала, що це можливо, чому вона боялася…​

І тоді Герміона зрозуміла, що вона має зробити, і це було найскладніше рішення в її житті.

Що, як з нею станеться те саме, що з Гаррі?

Всі її кінцівки стали холодними, мов смерть, в голові запаморочилося, страх пересилював усе. Вона бачила була, як помер Гаррі, як померли мама й тато, і всі її друзі, всі померли, і зрештою, коли вона померла, вона була сама. Це було її таємним жахіттям, що про нього вона ніколи ні з ким не розмовляла, і воно надало дементору владу над нею. Найсамотніше, що може бути, — померти самотньо.

Вона не хотіла туди повертатися, вона…​ вона не…​ вона не хотіла залишитися там назавжди…​

У тебе достатньо сміливості для Ґрифіндору, сказав спокійний голос Сортувального Капелюха з її спогадів, але ти чинитимеш правильно в будь-якому гуртожитку, який я назву. Ти навчатимешся, ти стоятимеш поряд з друзями у будь-якому гуртожитку, що ти вибереш. Тому не бійся, Герміоно Ґрейнджер, просто виріши, де тобі місце…​

Не було часу на роздуми — Гаррі помирав.

 — Зараз я не памʼятаю, — сказала Герміона надломленим голосом, — але зачекайте, я знову стану перед дементором…​

Вона почала бігти до дементора.

 — Міс Ґрейнджер! — пискнув професор Флитвік, але не поворухнувся, щоб зупинити її, — лише тримав свою паличку направленою на професора Квірела.

 — Усі! — крикнув аврор Комодо як військову команду. — Приберіть свої патронуси з її шляху!

 — ФЛИТВІКУ! — гаркнув професор Квірел. — ВИКЛИЧ ПАЛИЧКУ ПОТТЕРА!

Герміона тільки-но збагнула, а професор Флитвік уже кричав «Акціо!», і вона побачила, як шматок дерева прилетів з місця, де він лежав і ледь не торкався клітки дементора.

* * *

Очі розплющилися, мертві й порожні.

 — Гаррі! — крикнув голос у світі без кольорів. — Гаррі! Скажи мені щось!

Обличчя Албуса Дамблдора схилилося в поле зору, де раніше була лише далека мармурова стеля.

 — Ти дратуєш, — сказав порожній голос. — Ти маєш померти.

Розділ 44. Гуманізм, ч.2

 — Фоуксе, — сказав Дамблдор надтріснутим голосом, — допоможи йому, будь ласка…​

Блискуче червоно-золоте створіння зʼявилося в полі зору й питально поглянуло вниз. Тоді почало наспівувати.

Беззмістовне цвірінькання відскакувало від порожнечі, там не було нічого, за що воно могло б зачепитися.

 — Ти шумний, — сказав голос, — ти маєш померти.

 — Шоколад, — сказав Албус Дамблдор, — тобі потрібен шоколад і твої друзі…​ проте я не наважуся повернути тебе…​

Тоді прибув яскравий крук, щось сказав голосом професора Флитвіка. Тоді Албус Дамблдор скрикнув від раптового розуміння і вголос вилаявся на свою дурість.

Порожнє створіння розсміялося, бо зберегло здатність розважатися.

За мить вони всі зникли з черговим спалахом вогню.

* * *

Видавалося, після того, як крук професора Флитвіка кудись полетів, минула лише мить, і Албус Дамблдор знову зʼявився з черговим тріскотом червоного та золотого вогню, Гаррі був у нього на руках. Але якимось чином цього разу Герміона вже встигла наповнити свої руки шоколадом.

Але не встигла Герміона до них дістатися, як шоколад сам злетів зі стола прямо до рота Гаррі, і якась крихітна частина її розуму заявила, що це нечесно: він-то мав можливість зробити це для неї…​

Гаррі виплюнув шоколад.

 — Іди геть, — сказав такий порожній голос, що він навіть не був холодним.

…​

Усе ніби застигло. Усі, хто почав рух до Гаррі, заклякли на місці. Усі рухи зупинив шок від цих двох мертвих слів.

Тоді:

 — Ні, — сказав Албус Дамблдор, — не піду.

І час знову пішов, коли ще один шматок шоколаду перелетів повітрям до рота Гаррі.

Герміона тепер була достатньо близько, щоб бачити, що обличчя Гаррі сповнила ненависть, а жував він з механічним, неприродним ритмом.

Директор був суворим, наче залізо.

 — Філіусе, поклич Мінерву, скажи, що вона має прийти швидко.

Професор Флитвік зашепотів щось своєму срібному крукові, і той злетів у повітря та зникнув.

Черговий шматок шоколаду залетів до рота Гаррі, і механічне жування продовжилося.

Навколо директора, що суворо спостерігав за Гаррі, зібралося більше студентів: Невіл, Шеймус, Дін, Лаванда, Ерні, Террі, Ентоні. Жоден з них не наважувався підійти ближче, ніж Герміона.

 — Що ми можемо зробити? — запитав Дін, його голос тремтів.

 — Відійдіть і дайте йому більше простору…​ — сухо сказав професор Квірел.

 — Ні! — перервав директор. — Хай навколо нього будуть друзі.

Гаррі проковтнув шоколад і сказав порожнім голосом:

 — Вони дурні. Вони мають померти мммффф, — коли ще один шматок шоколаду наповнив його рот.

Герміона бачила, яким шоком наповнилися їхні обличчя.

 — Він же несерйозно, правда? — запитав Шеймус, ніби він благав про це.

 — Ви не розумієте, — сказала Герміона, її голос зривався, — це не Гаррі…​ — і вона замовкла, не сказавши більше нічого, але вона мала сказати хоча б це.

З виразу обличчя Невіла вона побачила, що він зрозумів, але також бачила, що решта не зрозуміли. Якщо Гаррі справді ніколи так не думав, то дія дементора протягом менш ніж хвилини не мала змусити його це сказати. Ось про що вони, напевно, думали.

Менше, ніж хвилина дії дементора, не могла створити цілковито нову злу особистість всередині тебе з нічого.

Але якщо ця особистість уже була там…​

Чи знає директор?

Герміона поглянула на директора і побачила, що його погляд зосереджено на ній, і його сині очі раптом стали дуже пронизливими…​

У її розумі зʼявилися слова.

Не розповідай про це, — сказала воля Дамблдора.

Ви знаєте, подумала Герміона. Про його темну сторону.

Я знаю. Але це навіть гірше. Пісня Фоукса не може дістатися до нього там, де він загубився.

Що ми можемо…​

У мене є план, надіслав директор. Терпіння.

Щось у манері цієї думки змусило Герміону нервуватися. Який план?

Краще тобі не знати, надіслав директор.

Тепер Герміона справді нервувала. Вона не знала, як багато директор знав про темну сторону Гаррі…​

Слушно, надіслав директор. Я зараз розповім тобі. Підготуйся й не реагуй. Ти готова? Добре. Я збираюся зробити вигляд, що використаю смертельне прокляття на професорці Макґонеґел…​ НЕ РЕАГУЙ, Герміоно!

Це потребувало зусиль. Директор і справді був божевільним! Це не поверне Гаррі з темної сторони, Гаррі повністю розлютиться, він убʼє директора…​

Але це не справжня пітьма, надіслав Албус Дамблдор. Це бажання захистити, це любов. Тоді Фоукс зможе досягти його. А коли Гаррі побачить, що Мінерва насправді жива, це повністю поверне його.

Герміоні дещо спало на думку…​

Навряд чи це спрацює, надіслав директор, і тобі може не сподобатися, як він відреагує, якщо спробуєш. Але можеш спробувати, якщо бажаєш.

Вона ж не серйозно! Це було надто…​

Тоді вона перевела погляд, розірвавши контакт з директором, і подивилася на хлопця, що роззирався довкола порожніми, презирливими очима. Його рот продовжував жувати й ковтати плитки шоколаду одну за одною без жодного ефекту. ЇЇ серце стиснулося, і раптом купа всього більше не мало значення. Мало значення лише те, що був шанс.

* * *

Його примушували жувати й ковтати шоколад. Реакцією на примус було вбивство.

Люди зібралися навколо й витріщалися. Це дратувало. Реакцією на роздратування було вбивство.

Інші люди базікали подалі. Це було зарозуміло. Реакцією на зарозумілість було завдавати болю, але жоден з них не був корисним, тому вбити їх буде легше.

Вбити усіх цих людей буде складно. Але багато хто з них не довіряв Квірелові, що був сильним. Пошук потрібного імпульсу, що призведе до того, що вони повбивають один одного.

А тоді хтось схилився в його поле зору й зробив щось надзвичайно дивне, щось, що стосувалося цілковито чужого режиму мислення, на це була збережена лише одна-єдина реакція…​

* * *

Вона почула зойки довкола, проте їй було начхати, вона продовжувала цілувати ці замазані шоколадом губи, а в її очах накопичувалися сльози.

А тоді Гаррі підвів руки й відштовхнув її, а його губи крикнули:

 — Я ж казав тобі! Жодних поцілунків!

* * *

 — Гадаю, тепер з ним все буде гаразд, — сказав директор. Він дивився туди, де Гаррі плакав і гучно схлипував, а Фоукс наспівував над ним. — Бездоганно виконано, міс Ґрейнджер. Знаєте, навіть я не очікував, що це справді спрацює.

Пісня фенікса призначалася не їй, і Герміона знала про це, проте все одно втішала її, і їй це було потрібно, бо її життя офіційно скінчене.

Розділ 45. Гуманізм, ч.3

Пісня Фоукса поступово вщухла.

Гаррі сидів на вбитій зимою траві, на якій він щойно лежав, Фоукс досі був на його плечі.

Навколо нього багато хто затамував подих.

 — Гаррі, з тобою все гаразд? — запитав Шеймус, його голос тремтів.

Феніксовий спокій ще не покинув його, як і тепло, що надходило з місця, де всівся Фоукс. Тепло пронизувало його, як і спогади про пісню, що досі були яскравими в присутності фенікса. З ним трапилися були жахливі речі, жахливі думки пройшли крізь його розум. Він згадав неможливе, хоча дементор і змусив його спаплюжити цей спогад. Дивне слово лунало в його голові. Але все це може зачекати, доки фенікс ще сяє червоним та золотим під світлом заходу сонця.

Фоукс каркнув на нього.

 — Щось, що я маю зробити? — запитав Гаррі Фоукса. — Що саме?

Фоукс кивнув головою в напрямку дементора.

Гаррі поглянув на невидимий жах, що досі був у клітці, а потім спантеличено повернув погляд до фенікса.

 — Містере Поттер? — почув він голос Мінерви з-за спини. — З вами справді все гаразд?

Гаррі звівся на ноги й обернувся.

Мінерва Макґонеґел дуже стурбовано дивилася на нього. Албус Дамблдор стояв поряд та уважно його розглядав. Філіуса Флитвіка, видавалося, переповнювало надзвичайне полегшення. А всі учні просто витріщалися.

 — Гадаю так, професорко Макґонеґел, — спокійно відповів Гаррі. Він ледь не бовкнув «Мінерво», але вчасно зупинився. Принаймні, доки Фоукс сидітиме на його плечі, все з ним буде добре. Можливо, він знепритомніє, щойно Фоукс покине його, проте це не здавалося важливим. — Гадаю, я в нормі.

Хтось мав би почати підбадьорювати його, чи хоча б полегшено видихнути абощо, проте жоден з них не знав, що сказати. Жоден.

Феніксовий спокій тривав.

Гаррі обернувся.

 — Герміоно?

Усі з бодай крихтою романтики в серці затамували подих.

 — Я не знаю як гідно віддячити тобі, — тихо сказав Гаррі, — так само, як і не знаю, як вибачатися. Можу сказати лише, що якщо ти сумніваєшся, чи правильно вчинила, то знай, що правильно.

Хлопець та дівчина поглянули в очі одне одному.

 — Вибач, — сказав Гаррі. — За те, що буде далі. Якщо я можу щось зробити…​

 — Ні, — відповіла Герміона. — Не можеш. Втім, усе гаразд.

Тоді вона відвернулася від Гаррі та пішла в бік шляху, що вів до брами Гоґвортсу.

Чимало дівчат обдарували Гаррі спантеличеними поглядами, а потім пішли за нею. Коли вони трохи віддалилися, від них почулися сповнені емоцій розпитування.

Гаррі дивився на них, доки вони не зникли з поля зору, а потім обернувся до інших учнів. Вони бачили його на землі, як він кричав, і…​

Фоукс ткнувся дзьобом у його щоку.

…​і це колись допоможе їм зрозуміти, що Хлопчик-Що-Вижив також може відчувати біль, що йому теж може бути нестерпно. Щоб тоді, коли їм самим буде боляче й нестерпно, вони згадали, як Гаррі корчився на землі, і знали, що їхні проблеми й тривоги не означають, що в них ніколи нічого не вийде. Чи для цього директор дозволив решті учнів залишитися та дивитися?

Очі Гаррі майже бездумно поглянули на високий подертий плащ, і він несвідомо сказав:

 — Це не має існувати.

 — А, — сказав сухий точний голос. — Я знав, що ви можете таке сказати. Мені дуже прикро повідомляти вам, містере Поттер, що дементорів неможливо вбити. Багато хто намагався.

 — Справді? — досі бездумно сказав Гаррі. — А що вони пробували?

 — Існує певне надзвичайно небезпечне й руйнівне закляття, — сказав професор Квірел, — що я його не називатиму тут, — закляття проклятого вогню. Його можна використовувати для знищення древніх пристроїв на кшталт Сортувального Капелюха. Воно не має жодного ефекту на дементорів. Вони невмирущі.

 — Вони не невмирущі, — сказав директор. Слова спокійні, погляд гострий. — Вони не мають вічного життя. Вони — рани цього світу, а напад на рану лише збільшує її.

 — Гм…​ — почав Гаррі. — А якщо кинути дементора в Сонце? Його буде знищено?

 — Кинути дементора в Сонце? — пискнув професор Флитвік. Видавалося, він от-от знепритомніє.

 — Це здається малоймовірним, містере Поттер, — сухо сказав професор Квірел. — Зрештою, Сонце дуже велике. Сумніваюся, що дементор сильно на нього вплине. Втім, я б волів цього не перевіряти, містере Поттер, про всяк випадок.

 — Розумію, — сказав Гаррі.

Фоукс каркнув востаннє, обгорнув крилами голову Гаррі та злетів. Та полетів прямо на дементора з пронизливим криком непокори, що рознісся над усім полем. Не встигнув ніхто й поворухнутися, як спалахнув вогонь, і Фоукс зник.

Частка спокою зникла.

Частка тепла зникла.

Гаррі глибоко вдихнув та видихнув.

 — Ага, — сказав Гаррі. — Я досі живий.

Знову ця тиша, знову відсутність підбадьорювання. Ніхто не знав, що сказати у відповідь…​

 — Радий чути, що ви цілковито одужали, містере Поттер, — твердо сказав професор Квірел, ніби заперечував можливість іншого. — Тепер, здається, черга міс Рензом?

Тоді почалася коротка суперечка, в якій професор Квірел мав рацію, а решта помилялися. Професор із захисту зазначив, що, незважаючи на зрозумілі емоції всіх присутніх, імовірність того, що така ж неприємна пригода спіткає іншого учня, нескінченно мала. Тим паче, вони тепер знали, що треба уникати таких випадків із паличками. А тим часом були інші учні, що їм треба було скористатися своїм шансом створити матеріального патронуса, чи хоча б навчитися впізнавати наближення дементора, щоб мати можливість втекти, та дізнатися про рівень своєї вразливості…​

Зрештою виявилося, що лише Дін Томас та Рон Візлі з Ґрифіндору досі готові були підійти до дементора, що допомогло розвʼязати суперечку.

Гаррі поглянув у напрямку дементора. Слово лунало в його розумі.

Гаразд, подумав він, якщо дементор — загадка, то яка відповідь?

І тоді все стало очевидно.

Гаррі поглянув на окиснену, дещо розʼїдену клітку.

Він побачив, що було під високим пошматованим плащем.

Он воно як.

Професорка Макґонеґел підійшла порозмовляти з Гаррі. Вона не бачила найгіршої частини, у її очах лише ледь блищала волога. Гаррі сказав їй, що йому треба буде дещо з нею обговорити пізніше та поставити питання, яке він довго відкладав, проте це все зачекає, якщо в неї нагальні справи. Щось у її поведінці підказало йому, що її відірвали від чогось важливого. Гаррі сказав їй про це й запевнив, що вона не має почуватися винною, що піде. Через це він отримав суворий погляд, проте вона квапливо пішла, пообіцявши, що вони порозмовляють пізніше.

Дін Томас знову створив білого ведмедя — навіть у присутності дементора. Рон Візлі вичаклував достатній щит з яскравого туману. Це завершувало сьогоднішній день, наскільки було відомо решті. Професор Флитвік почав збирати учнів разом для повернення до Гоґвортсу. Коли стало ясно, що Гаррі збирається залишитися, професор Флитвік запитально подивився на нього. Гаррі у відповідь значуще поглянув на Дамблдора. Гаррі не знав, як саме професор Флитвік сприйняв це, проте після суворого попереджального погляду вихователь його гуртожитку пішов.

І ось залишилися лише Гаррі, професор Квірел, директор Дамблдор та трійка аврорів.

Краще було б спочатку позбутися трійки, але Гаррі не міг вигадати способу, як це зробити.

 — Гаразд, — сказав аврор Комодо, — повернімо його.

 — Перепрошую, — сказав Гаррі. — Я хотів би спробувати з дементором ще раз.

* * *

Прохання Гаррі викликало опір різновиду «та ти зовсім божевільний», хоча вголос це сказав лише аврор Бутнару.

 — Фоукс мені це доручив, — сказав Гаррі.

Це не зламало опір, хоча викликало чималий подив на обличчі Дамблдора. Вони сперечалися далі, і це майже розвіяло залишки феніксового спокою. Це роздратувало Гаррі, але лише трохи.

 — Послухайте, — сказав Гаррі, — я доволі впевнений, що зрозумів, що я робив не так. Існують люди, що їм потрібні теплі й щасливі спогади іншого типу. Просто дозвольте спробувати, гаразд?

Це також не виявилося переконливим.

 — Гадаю, — зрештою сказав професор Квірел, він дивився на Гаррі зіщуленими очима, — якщо не дозволити йому зробити це під наглядом, він може одного дня нишком втекти й піти шукати дементора. Чи мої звинувачення безпідставні, містере Поттер?

Усі приголомшено замовкли. Видавалося, саме час зіграти козирем.

 — Я не проти, якщо директор не розвіюватиме свій патронус, — сказав Гаррі.

Бо я все одно буду в присутності дементора, за патронусом чи ні.

Це ви́кликало спантеличення, навіть професор Квірел був здивований. Але нарешті директор згодився, бо навряд чи Гаррі міг зазнати шкоди крізь чотирьох патронусів.

Якби дементор не міг впливати крізь ваш патронус на якомусь рівні, Албусе Дамблдоре, то ви б не бачили голого чоловіка, що на нього боляче дивитися…​

Гаррі не сказав цього вголос через очевидні причини.

І вони почали наближатися до дементора.

 — Директоре, — сказав Гаррі, — припустімо, що двері Рейвенклову поставили б вам загадку: «що є центром дементора?» Що ви б відповіли?

 — Страх, — сказав директор.

Легко було помилитися. Дементор наближався, і ти починав боятися. Страх шкодив, ти відчував, як страх позбавляє тебе сил, і ти хотів, щоб страх минув.

Природно було вважати, що проблема — страх.

І тому було вирішено, що дементор — створіння щирого страху, і немає чого боятися, крім самого страху, що дементор не може нашкодити тобі, якщо ти не боїшся…​

Але…​

Що є центром дементора?

Страх.

Що є настільки жахливим, що розум відмовляється це бачити?

Страх.

Що неможливо вбити?

Страх.

…​ця відповідь не дуже пасувала, якщо замислитися.

Хоча було доволі очевидно, чому люди не поспішали шукати ще іншої відповіді після першої.

Люди розуміли страх.

Люди знали, що треба робити зі страхом.

Отже під час зустрічі з дементором не дуже приємно ставити собі питання: «А що як страх — це лише побічний ефект, а не головна проблема?»

Вони вже дуже близько підійшли до клітки з дементором, що його охороняли чотири патронуси, коли три аврори та професор Квірел різко ввібрали повітря. Усі поглянули на дементора і ніби слухали його; на лиці аврора Ґорянофа застигнув жах.

Тоді професор Квірел підвів голову, його обличчя було суворим, і плюнув у напрямку дементора.

 — Гадаю, йому не сподобалося, що в нього забрали здобич, — тихо сказав Дамблдор. — Ну, якщо буде потрібно, Квіріне, для тебе завжди буде прихисток у Гоґвортсі.

 — Що він сказав? — запитав Гаррі.

Усі повернули до нього голови та втупилися в нього.

 — Ти не чув?.. — запитав Дамблдор.

Гаррі заперечно похитав головою.

 — Він сказав мені, — відповів професор Квірел, — що знає мене, і що колись вистежить мене, хай де я намагатимуся сховатися.

Його лице було незворушним, не показувало і тіні страху.

 — А, — сказав Гаррі. — Я б не хвилювався про це, професоре Квірел.

Навряд чи дементори справді вміють розмовляти чи думати, вони все позичають з вашого власного розуму та очікувань…​

Тепер усі дуже дивно на нього дивилися. Аврори знервовано дивилися то один на одного, то на дементора, то на Гаррі.

І ось вони стояли прямо поряд із кліткою з дементором.

 — Вони — рани світу, — сказав Гаррі. — Це лише здогад навмання, проте гадаю, що це цитата Ґодрика Ґрифіндора.

 — Так…​ — сказав Дамблдор. — Звідки ти дізнався?

Поширене помилкове уявлення, подумав Гаррі, ніби всіх найкращих раціоналістів сортують до Рейвенклову, а в інших гуртожитках їх немає. Це не так. Опинитися в Рейвенклові означає, що твоєю найсильнішою рисою характеру є цікавість: бажання дізнатися справжню відповідь. А це неєдинариса, що потрібна раціоналістові. Подеколи треба старанно працювати над задачею, довго над нею думати. Подеколи потрібен хитрий план, щоб дізнатися відповідь. А інколи, щоб побачити відповідь, найбільше потрібна сміливість визнати її…​

Гаррі подивився на те, що було під плащем, — на жах значно страшніший за будь-яку мумію, що розкладається. Можливо, Ровена Рейвенклов також знала, адже це доволі очевидна загадка, якщо розуміти, що це загадка.

Також ставало очевидним, чому патронуси були тваринами. Тварини не знали, і тому були захищені від страху.

Але Гаррі знав, і завжди знатиме, і ніколи не зможе забути. Він старався був привчити себе дивитися на дійсність і не здригатися, і хоча Гаррі ще не опанував це мистецтво, але звичка вже була вбудована в його розум: рефлекс дивитися на болісні теми, а не відвертати погляд. Гаррі ніколи не зможе забути цього за допомогою теплих щасливих думок про щось інше, ось чому закляття для нього не працювало.

Тож Гаррі використає теплу щасливу думку не про щось інше.

Гаррі витягнув уперед паличку, що її повернув професор Флитвік, прийняв початкову позу для чарів патронуса.

Гаррі відкинув рештки феніксового спокою, вийшов з незворушного, примарного стану та згадав натомість пронизливий крик Фоукса, підготувався до битви. Закликав усі частинки й елементи себе прокинутися. Зібрав усю можливу силу, що могла живити чари патронуса, налаштував розум для останньої теплої й щасливої думки. Згадав усі яскраві речі.

Книжки, що їх купив йому тато.

Усмішку мами, коли Гаррі сам зробив їй листівку на день матері — це був складний пристрій, для якого він використав чверть кілограма запасних електричних частин з гаража. Лампочки мигтіли, листівка видавала невеличку мелодію. Він працював над нею три дні.

Як професорка Макґонеґел сказала йому, що його батьки померли гідно, захищаючи його. Це було правдою.

Усвідомлення того, що Герміона не відстає від нього, а навіть іде попереду, що вони можуть бути справжніми суперниками та друзями.

Витягування Драко з темряви хитрощами, можливість бачити, як він повільно йде до світла.

Невіл, Шеймус, Лаванда, Дін та всі інші, що рівняються на нього, всі, заради захисту кого він готовий боротися, якщо щось загрожуватиме Гоґвортсу.

Все, що робило життя вартим того, щоб його прожити.

Він підняв паличку в початкову позицію для чарів патронуса.

Гаррі згадав зірки — зображення, що майже стримало дементора навіть без патронуса. Тільки цього разу Гаррі додав елемент, що його бракувало, він ніколи не бачив цього особисто, проте бачив достатньо світлин та відео. Синьо-біла земля сяяла віддзеркаленим світлом Сонця й висіла у космосі серед чорної порожнечі та яскравих точок світла. Вона мала бути там, у цьому зображенні, бо саме вона надавала усьому сенсу. Через Землю зірки були значущими, ставали чимось більшим, ніж просто безконтрольні термоядерні реактори, адже саме з Землі колись колонізують галактику, здійснять обіцянку нічного неба.

Чи переслідуватимуть дементори прапрапрадітей, далеких нащадків людства, коли ті пересуватимуться від зірки до зірки? Ні. Звісно ж ні. Дементори — лише невеличка незручність, що зникне у світлі цієї обіцянки. Не безсмертні, не невразливі, зовсім ні. Треба долати невеличкі незручності, якщо ти був одним з тих, кому водночас пощастило та не пощастило народитися на Землі. На Древній Землі, як її колись називатимуть. Це також було частиною життя: якщо ти був одним з горстки живих істот, що народилися на самому початку, перед тим, як розумне життя досягло своєї повної сили, то набагато більше майбутнє залежало від того, що ти робив тут, зараз, у найперші дні світанку, коли ще існувало так багато темряви, яку треба побороти, та тимчасових незручностей на кшталт дементорів.

Мама й тато, дружба Герміони та світоглядна подорож Драко, Невіл, Шеймус, Лаванда та Дін, синє небо та сяйво Сонця, і всі яскраві речі: Земля, зірки, ця обіцянка, усе, чим людство було, і чим воно стане…​

На паличці пальці Гаррі пересунулися в початкові позиції. Тепер він був готовий, він вибрав правильну теплу й щасливу думку.

І Гаррі поглянув прямо на те, що було під подраним плащем, втупився у те, що називали дементором. Рана, порожнеча, діра у всесвіті, відсутність кольору та простору, відкритий стік для тепла цього світу.

Страх від нього крав усі щасливі думки, його наближення забирало всі сили, його поцілунок знищував те, ким ти є.

Тепер я знаю тебе, подумав Гаррі, змахуючи паличкою один, два, три й чотири рази, його пальці сковзнули на правильні відстані. Я осягнув твою природу, ти символізуєш смерть, через якийсь закон магії ти є тінню смерті в цьому світі.

А смерті я ніколи не прийму.

Це лише дитяча проблема, що її людство ще не переросло.

А колись…​

Ми залишимо тебе позаду…​

І людям більше не доведеться прощатися…​

Він вказав паличкою прямо на дементора.

 — ЕКСПЕКТО ПАТРОНУМ!

Думка вибухнула в ньому, ніби греблю прорвало, хлинула рукою до палички, вирвалася з неї палаючим білим світлом. Світло стало матеріальним, набуло форми й субстанції.

Фігура з двома руками, двома ногами та головою стояла прямо. Тварина Homo sapiens, форма людської істоти.

Гаррі наповнював закляття своєю силою, й вона сяяла дедалі яскравіше, сліпила сильніше за сонце на заході. Аврори та професор Квірел прикрили очі від шоку…​

А колись, коли нащадки людства оселяться на різних зірках, вони не розповідатимуть дітям історію Древньої Землі, доки ті не стануть достатньо дорослими, щоб витримати її. А коли вони слухатимуть, то плакатимуть від того, що смерть колись існувала!

Фігура людини тепер світила яскравіше, ніж полудневе сонце, так променисто, що Гаррі міг відчути тепло шкірою. І Гаррі надіслав усю свою непокору проти тіні смерті, відчинив усі водоспуски всередині, щоб яскрава форма палала навіть яскравіше, і ще яскравіше.

Ти не невразлива, і колись людство покінчить з тобою.

Я покінчу з тобою, якщо зможу, силою розуму, магії та науки.

Я не тремтітиму від страху смерті, доки маю шанс перемогти.

Я не дозволю смерті взяти ані мене, ані тих, кого я люблю.

Та навіть якщо ти покінчиш зі мною раніше, ніж я з тобою,

Інший стане на моє місце, а потім ще хтось,

Доки рана цього світу нарешті не загоїться…​

Гаррі опустив паличку, і яскрава фігура людини поступово зникла.

Він повільно видихнув.

Він ніби прокинувся, ніби розплющив очі після сну. Гаррі відірвав погляд від клітки, він роззирнувся навкруги й побачив, що всі витріщалися на нього.

Албус Дамблдор витріщався на нього.

Професор Квірел витріщався на нього.

Трійка аврорів витріщалися на нього.

Вони всі дивилися на нього так, ніби побачили, що він щойно знищив дементора.

Порожній подертий плащ лежав у клітці.

Розділ 46. Гуманізм, ч.4

Сонце повністю сховалося за обрієм, червоне світло зникало з верхівок дерев, лише синє небо освітлювало шістьох людей, що стояли на висушеній зимою та припорошеній снігом траві поряд з вільною кліткою, на дні якої лежав подраний плащ.

Гаррі почувався…​ ну, знову нормальним. При своєму розумі. Закляття не скасувало цього дня та шкоди від нього, не змусило рани зникнути, але воно їх…​ перевʼязало, зняло біль? Це було складно описати.

Дамблдор також здавався більш здоровим, хоч і не в повній силі. Старий чарівник ненадовго повернув голову та схрестив погляди з професором Квірелом, а потім знову поглянув на Гаррі.

 — Гаррі, — сказав Дамблдор, — ти збираєшся впасти від утоми й можливо померти?

 — Як не дивно, ні. Щось я втратив через закляття, але значно менше, ніж я очікував, — а можливо навіть щось отримав, а не лише втратив…​ — Чесно, я гадав, що моє тіло приблизно зараз гепнеться на землю.

Почулися виразні звуки гепання тіл об землю.

 — Дякую, що попіклувався про це, Квіріне, — сказав Дамблдор професорові Квірелу, що тепер стояв над і за непритомними тілами трьох аврорів. — Зізнаюся, що мені досі трохи зле. Проте з чарами памʼяті я розберуся сам.

Професор Квірел схилив голову, а потім поглянув на Гаррі.

 — Я знехтую даремним висловлюванням подиву, — сказав професор Квірел, — зауваженнями про те, що самому Мерлінові це не вдалося й таке інше. Перейдімо одразу до важливого питання. Що, заради всіх повзучих змій, це було?

 — Чари патронуса, — сказав Гаррі. — Версія 2.0.

 — Я безмежно радий, що ти знову став собою, — сказав Дамблдор. — Проте ти з місця не зійдеш, юний рейвенкловцю, доки не розкажеш мені, яку саме теплу й щасливу думку ти використав.

 — Гм…​ — сказав Гаррі. Він задумливо постукав пальцем по щоці. — Чи варто розповідати?..

Професор Квірел раптом вишкірився.

 — Будь ласка? — сказав директор. — Дуже дуже прошу будь ласочка?

Гаррі відчув порив і вирішив не опиратися йому. Це було небезпечно, проте кращої нагоди може не трапитися до кінця всесвіту.

 — Три газовані напої, — сказав Гаррі капшучку та поглянув на професора із захисту й директора Гоґвортсу. — Панове, я купив ці напої під час першого відвідування платформи девʼять і три чверті, того дня, коли я вступив до Гоґвортсу. Я зберігав їх для якоїсь особливої події. На них накладено невеличке заклинання, що гарантує, що їх випʼють у правильний час. Це останні з мого запасу, але навряд чи колись буде краща нагода. Будьмо?

Дамблдор взяв бляшанку з рук Гаррі, і Гаррі кинув другу професорові Квірелу. Два старших чоловіки пробурмотіли однакові чари над бляшанками й трохи спохмурніли від результату. Гаррі зі свого боку просто відкрив бляшанку та почав пити.

Професор із захисту й директор Гоґвортсу чемно зробили так само.

І тоді Гаррі сказав:

 — Моя думка була про цілковите невизнання смерті як природного порядку.

Мабуть, це тепле відчуття не використати для чарів патронуса, проте воно все одно посіло місце в десятці найліпших спогадів Гаррі.

Те, як професор із захисту та директор поглянули на Гаррі, змусило його нервувати, доки пирсконад зникав. Проте потім вони поглянули один на одного і, напевно, обидва вирішили, що вони не в змозі зробити з Гаррі щось справді жахливе в присутності іншого.

 — Містере Поттер, — сказав професор Квірел, — навіть я знаю, що ці чари працюють не так.

 — Дійсно, — сказав Дамблдор, — розʼясни.

Гаррі розкрив рота, а потім він раптом усвідомив та хутко стулив губи. Ґодрик нікому не сказав, як і Ровена, якщо вона знала. Могло існувати скільки завгодно чарівників, що здогадалися й тримали язика за зубами. Неможливо забути щось, якщо ти знаєш, що намагаєшся це зробити. Щойно ти усвідомиш, як вона працювала, тваринна форма чарів патронуса у тебе більше ніколи не вийде — а більшість чарівників не мали відповідного виховання, щоб знищувати дементорів…​

 — Кгем, мені прикро, — сказав Гаррі. — Проте я ось щойно збагнув, що пояснювати це буде надзвичайно поганою ідеєю, доки ви дещо не зрозумієте самі.

 — Це правда, Гаррі? — повільно запитав Дамблдор. — Чи ти лише вдаєш мудрість…​

 — Директоре! — сказав професор Квірел, і видавалося, що він щиро шокований. — Містер Поттер сказав вам, що про це закляття не можна говорити з тими, хто його ще не опанував! Не можна тиснути на чарівника в таких справах!

 — Якби я розповів вам…​ — почав Гаррі.

 — Ні, — доволі суворо сказав професор Квірел. — Ви не розповідаєте нам чому, містере Поттер, ви просто кажете, що нам не треба знати. Якщо ви бажаєте вигадати підказку, то зробіть це вдумливо, у вільний час, а не посеред розмови.

Гаррі кивнув.

 — Але, — сказав директор. — Але, але що я скажу міністерству? Не можна просто загубити дементора!

 — Скажіть їм, що я його зʼїв, — сказав професор Квірел, через що Гаррі похлинувся пирсконадом, що він його бездумно пригубив. — Я не проти. Ходімо назад, містере Поттер?

Вони вдвох пішли ґрунтовою стежкою назад до Гоґвортсу. Албус Дамблдор залишився позаду, він витріщався на порожню клітку та трьох аврорів, що спали в очікуванні на свої чари памʼяті.

* * *

Наслідки, Гаррі Поттер і професор Квірел:

Деякий час вони йшли мовчки, доки професор Квірел не заговорив. Весь фоновий шум миттю вщухнув.

 — Ви надзвичайно вправні у вбивстві речей, мій учню, — сказав професор Квірел.

 — Дякую, — щиро відповів Гаррі.

 — Я не намагаюся щось винюхати, — сказав професор Квірел, — проте чи існує невеличка імовірність, що ви не хочете довірити цей секрет лише директорові?..

Гаррі обміркував це. Професор Квірел все одно не міг використовувати тваринні чари патронуса.

Але що вимовиш язиком, того не витягнеш і волом, і Гаррі достатньо швидко вчився, щоб зрозуміти, що він має принаймні подумати перед тим, як вивільнити цю таємницю.

Гаррі похитав головою, і професор Квірел кивнув на знак згоди.

 — З цікавості, професоре Квірел, якби ви привели дементора до Гоґвортсу для здійснення якогось злого плану, то якою була б мета цього плану?

 — Вбити Дамблдора, доки він ослаблений, — без жодних роздумів відповів професор Квірел. — Гм. Директор сказав вам, що підозрює мене?

Гаррі мовчав протягом тої секунди, доки намагався вигадати відповідь, а потім здався, коли зрозумів, що вже відповів.

 — Цікаво…​ Містере Поттер, не варто виключати, що сьогоднішні події були результатом якогось плану. Ваша паличка могла впасти так близько до клітки дементора випадково. Або одного з аврорів за допомогою Імперіуса, Конфундуса чи виманології змусили допомогти цьому. Флитвік і я не повинні оминути ваші підозри. Також цікаво, що професор Снейп скасував усі свої заняття сьогодні, а я гадаю, що він достатньо могутній, щоб розілюзнити себе. Аврори використовували чари виявлення на початку, проте вони не повторювали їх прямо перед вашою спробою. Але найлегше, містере Поттер, все це спланувати було самому Дамблдорові. І якщо він це зробив, ну, він міг також заздалегідь вжити заходів, щоб ви підозрювали когось іншого.

Вони пройшли кілька кроків.

 — Але навіщо це йому?

Професор із захисту трохи помовчав, а потім запитав:

 — Містере Поттер, а що ви зробили, щоб дослідити характер директора?

 — Небагато чого, — відповів Гаррі. Він лише зараз зрозумів…​ — Замало зробив.

 — Тоді я зазначу, що не можна дізнатися про людину все, якщо розпитувати лише її друзів.

Тепер Гаррі зробив кілька кроків мовчки дещо битим ґрунтовим шляхом, що вів до Гоґвортсу. Йому слід би було й самому про це не забувати. Технічно це називалося «підтверджувальне упередження» — це означало, серед іншого, що при виборі джерел інформації була помітна схильність вибирати ті джерела інформації, що підтримували ваші поточні погляди.

 — Дякую, — сказав Гаррі. — Насправді…​ Я ж раніше цього не казав? Дякую вам за все. Якщо якийсь дементор колись погрожуватиме вам чи, насправді, трохи дратуватиме вас, дайте мені знати, і я познайомлю його з «паном Сяйво». Мені не до вподоби, коли дементори трохи дратують моїх друзів.

Відповіддю йому був незбагненний погляд професора Квірела.

 — Ви знищили дементора, бо він погрожував мені?

 — Ем, насправді я вирішив це зробити раніше, але так, це окремо теж було б достатньою причиною.

 — Ясно. А що б ви зробили щодо цієї погрози мені, якби ваше закляття не знищило дементора?

 — План Б: заточити дементора в щільному металі з високою температурою плавлення, напевно у вольфрамі, кинути в активний вулкан і сподіватися, що він опиниться в мантії Землі. О, вся планета наповнена рідкою лавою під поверхнею…​

 — Так, я знаю, — професор із захисту дуже дивно всміхався. — Я справді мав сам про це подумати, зважаючи на все. Скажіть, містере Поттер, якби ви хотіли загубити щось там, де ніхто ніколи його більше не знайде, куди б ви це щось заховали?

Гаррі обміркував питання.

 — Гадаю, я не маю питати що ви знайшли, що треба загубити…​

 — Звісно, — сказав професор Квірел, як Гаррі й очікував. — Можливо, вам скажуть, коли ви будете старші, — цього Гаррі аж ніяк не очікував.

 — Ну, крім спроби занурити це щось у розплавлену кору планети, можна поховати його в твердій скелі на кілометр під землю у випадковому місці — можливо, телепортувати його туди, якщо є метод зробити це всліпу, або просвердлити діру й полагодити її після. Важливо не залишати жодних слідів, це має бути непримітний кубічний метр десь на земній корі. Можна кинути це щось у Маріанський жолоб — це найглибше місце океану нашої планети — або просто вибрати якийсь випадковий океанський жолоб, щоб було не так очевидно. Можна зробити його невагомим та невидимим, тоді можна закинути його в стратосферу. Чи, в ідеалі, закинути його в космос із прикриттям від виявлення й випадковими змінами прискорення, щоб воно покинуло Сонячну систему. А після цього, звісно, треба забуттятнути себе, навіть якщо ви не знаєте точно, де воно.

Професор із захисту сміявся, і сміх його був навіть дивнішим за усмішку.

 — Професоре Квірел?

 — Кожна пропозиція чудова. Але скажіть мені, містере Поттер, чому саме ці пʼять варіантів?

 — Га? Вони просто здалися мені очевидними.

 — Он як? Але в них є цікава закономірність, знаєте. Можна сказати, що є в них щось…​ душевне. Маю визнати, містере Поттер, що незважаючи на злети й падіння впродовж цього дня, загалом день видався на диво добрим.

І вони продовжили йти до брами Гоґвортсу на деякій відстані один від одного. Гаррі, навіть не усвідомлюючи цього, автоматично тримався достатньо далеко від професора із захисту, щоб не викликати лиховісного передчуття, що з якоїсь причини було зараз особливо сильним.

* * *

Наслідки, Дафна Ґрінґрас:

Герміона відмовилася була відповісти бодай на одне питання, і щойно вони підійшли до розвилки до підземель Слизерину, Дафна та Трейсі одразу відділилися від решти. Плітки ширилися Гоґвортсом швидко, вони мали дістатися підземель негайно, якщо хотіли розповісти цю історію першими.

 — Памʼятай, — сказала Дафна, — не ляпни язиком про поцілунок щойно ми зайдемо, гаразд? Краще розповісти всю історію послідовно.

Трейсі збуджено кивнула.

І щойно вони влетіли у вітальню Слизерину, Трейсі Девіс глибоко вдихнула й крикнула:

 — Гей, усі! Гаррі Поттер не зміг застосувати чари патронуса, дементор ледь не зʼїв його, професор Квірел врятував його, але Поттер став весь такий злий, доки Ґрейнджер не повернула його поцілунком! Це без сумнівів історія справжнього кохання!

Ну, це була послідовна розповідь, хоч і своєрідна, вирішила Дафна.

Новини не справили очікуваного враження. Більшість дівчат лише кинули на них оком, а не підстрибнули з диванчиків. Хлопці просто продовжували читати, сидячи на стільцях.

 — Так, — сердито сказала Пенсі, вона спиралася на спинку, на її колінах лежали ноги Ґреґорі, вона читала якусь книжку, що дуже скидалася на розмальовку. — Мілісент уже розповіла нам.

Як…​

 — Чому ти не поцілувала його першою, Трейсі? — запитали Флора та Гестія Керроу, теж не підводячись із місця. — Тепер Поттер одружиться з бруднокровкою! Ти могла б стати його справжнім коханням, стати частиною багатого шляхетного роду й усе таке, якби поцілувала його першою!

Обличчя Трейсі було витвором мистецтва з виразу приголомшення.

 — Що? — вереснула Дафна. — Кохання працює не так!

 — Звісно, що так, — оголосила Мілісент, вона практикувала якісь чари й дивилася з вікна на вирування води в озері Гоґвортсу. — Перший поцілунок дає право на принца.

 — Це був не перший їхній поцілунок! — крикнула Дафна. — Герміона вже була його справжнім коханням! Ось чому вона змогла повернути його!

Тоді Дафна збагнула, що вона щойно сказала, й внутрішньо здригнулася, але, як кажуть, треба припасовувати розповідь до слухачів.

 — Агов, агов, що? — вигукнув Ґреґорі, знявши ноги з колін Пенсі. — Це ще що таке? Міс Булстроуд не розповідала про це.

Тепер усі інші також дивилися на Дафну.

 — О, так, — сказала Дафна, — Гаррі відштовхнув її та крикнув: «Я ж казав тобі! Жодних поцілунків!» Тоді Гаррі заволав, ніби помирає, і Фоукс почав співати йому…​ Насправді, я не впевнена, що сталося спочатку…​

 — Як на мене, це не скидається на справжнє кохання, — сказали близнюки Керроу. — А скидається на те, що не та його поцілувала.

 — Це мала бути я, — прошепотіла Трейсі. Приголомшення не покидало її обличчя. — Я мала стати його справжнім коханням. Гаррі Поттер — мій генерал. Я мала, я мала боротися з Ґрейнджер за нього…​

Дафна обернулася до Трейсі, в її голосі чулося обурення:

 — Ти? Забереш Гаррі в Герміони?

 — Ага! — відповіла Трейсі. — Я!

 — Ти здуріла, — переконано сказала Дафна. — Навіть якби ти поцілувала його першою, знаєш, ким би ти стала? Сумною незначною закоханою по вуха дівчинкою, що помирає наприкінці другої дії пʼєси.

 — Ану забери свої слова! — закричала Трейсі.

Тим часом Ґреґорі перетнув кімнату до місця, де Вінсент виконував домашнє завдання.

 — Містере Креб, — сказав Ґреґорі низьким голосом, — гадаю, містер Мелфой має про це знати.

* * *

Наслідки, Герміона Ґрейнджер:

Герміона втупилася в запечатаний воском лист, на поверхні якого було написано лише число 42.

Я зрозумів, чому ми не можемо застосовувати чари патронуса, Герміоно. Це не має жодного стосунку до того, наскільки ми щасливі. Але я не можу сказати тобі. Я не можу сказати навіть директорові. Це більш сувора таємниця, ніж навіть часткова трансфігурація, принаймні, наразі. Але якщо тобі колись доведеться боротися з дементорами, таємниця записана тут шифром — якщо прочитає хтось, хто не знає, що йдеться про дементорів та чари патронуса, вони не знатимуть, що це означає…​

Вона розповіла була Гаррі, що бачила, як він помер, померли її батьки, померли всі її друзі, усі померли. Вона не сказала йому про жах від того, що вона помирала самотня, чомусь це досі було надто боляче.

Гаррі розповів їй, що згадав, як помирали його батьки, але йому це здавалося кумедним.

У тому місці, куди забирає тебе дементор, Герміоно, немає жодного світла. Немає тепла. Немає турботи. Там ти не можеш навіть зрозуміти, що таке щастя. Там є біль, страх, і вони можуть тебе до чогось спонукати. Ти можеш ненавидіти й насолоджуватися тим, що знищуєш щось, що ненавидиш. Ти можеш сміятися, коли бачиш, що інші страждають. Але ти ніколи не зможеш бути щасливим, навіть не можеш згадати, як це…​ Навряд чи я зможу тобі пояснити, від чого ти мене врятувала. Зазвичай мені соромно завдавати людям клопоту, терпіти не можу, коли люди чимось жертвують заради мене, але саме цього єдиного разу я скажу, що хай чого тобі зрештою коштуватиме цей поцілунок, ніколи, анікраплі не сумнівайся, що це був правильний вчинок.

Герміона не усвідомлювала до цього, як мало дементор встигнув вплинути на неї, якою маленькою й мілкою була темрява, до якої він її забрав.

Вона бачила, як усі помирають, і була здатна відчувати біль.

Герміона поклала листа до капшучка, як хороша дівчинка.

Втім, їй дуже хотілося його прочитати.

Вона боялася дементорів.

* * *

Наслідки, Мінерва Макґонеґел:

Вона аж заклякнула. Вона не мала бути такою здивованою, дивитися в очі Гаррі не мало бути так важко, але після того, через що він пройшов…​ Вона шукала якісь ознаки дементації у хлопця, але не побачила жодної. Та щось у тому, з яким спокоєм він поставив таке доленосне питання, глибоко хвилювало.

 — Містере Поттер, звісно я не можу про таке розповідати без дозволу директора!

Це ніяк не вплинуло на вираз обличчя хлопця.

 — Я б просив не турбувати директора цим питанням, — спокійно сказав Гаррі Поттер. — Насправді, я наполягаю на цьому, а ви пообіцяли, що наша розмова буде приватною. Я сформулюю питання інакше. Я знаю, як факт, що пророцтво існує. Я знаю, що першою його почули ви від професорки Трелоні. Я знаю, що пророцтво вказало, що дитина Джеймса й Лілі небезпечна для Темного Лорда. І я знаю, хто я. Та всі знають, хто я такий, тому ви не відкриєте нічого нового чи небезпечного, якщо відповісте лише на це: які саме слова вказували на мене, дитину Джеймса й Лілі?

Глухий голос Трелоні пролунав у її розумі…​

НАРОДЖЕНИЙ У РОДИНІ ТИХ, ХТО ТРИЧІ КИДАВ ЙОМУ ВИКЛИК,

НАРОДЖЕНИЙ НАПРИКІНЦІ СЬОМОГО МІСЯЦЯ…​

 — Гаррі, — сказала професорка Макґонеґел, — я ніяк не можу сказати цього тобі!

Її пройняли дрижаки від того, що Гаррі вже стільки знав, вона й уявити не могла, як він дізнався…​

Хлопець дивився на неї дивним, скорботним поглядом.

 — Ви не можете й чхнути без дозволу директора, професорко Макґонеґел? Я присягаюся вам, що в мене є серйозна причина питати, і серйозна причина тримати це в таємниці.

 — Будь ласка, не треба, Гаррі, — прошепотіла вона.

 — Гаразд. Одне просте питання. Будь ласка. Чи згадана родина Поттерів на імʼя? Чи є в пророцтві слово «Поттер»?

Вона деякий час витріщалася на нього. Вона не могла сказати, звідки та чому в неї було відчуття, що це критична точка, що вона не могла ані просто відмахнутися від цього прохання, ані легко згодитися на нього…​

 — Ні, — зрештою сказала вона. — Будь ласка, Гаррі, не питай більше.

Хлопець усміхнувся, видавалося, трохи сумно, й сказав:

 — Дякую, Мінерво. Ви добра й гідна жінка.

Вона не встигла й закрити рота від невимовного здивування, а Гаррі Поттер підвівся й покинув її кабінет. Лише тоді вона зрозуміла, що Гаррі прийняв її відмову за відповідь, і ця відповідь була правильною…​

* * *

Гаррі зачинив за собою двері.

Із дивною кришталевою ясністю він бачив логічний звʼязок. Гаррі не міг сказати точно, це спало йому на думку впродовж пісні Фоукса чи навіть раніше.

Лорд Волдеморт вбив був Джеймса Поттера. Він волів не вбивати Лілі Поттер. Він продовжував напад, відповідно, з єдиною метою: вбити їхнє немовля.

Зазвичай темні лорди не бояться немовлят.

Отже, існувало пророцтво, яке стверджувало, що Гаррі Поттер був небезпекою для Лорда Волдеморта, і Лорд Волдеморт знав про це пророцтво.

«Я даю тобі рідкісну можливість втекти. Але я не марнуватиму час, щоб підкоряти тебе, і твоя смерть тут не врятує твоєї дитини. Відійди, дурна жінко, якщо в тебе є бодай крапля розуму!»

Це була примха, дати їй цю можливість? Але тоді Лорд Волдеморт не намагався б переконати її. Пророцтво попереджало Лорда Волдеморта не вбивати Лілі Поттер? Тоді Лорд Волдеморт приділив би час, щоб підкорити її. Лорд Волдеморт був трохи схильним до того, щоб не вбивати Лілі Поттер. Бажання сильніше за примху, але не таке сильне, як від попередження.

Отже припустімо, що хтось, кого Лорд Волдеморт вважав неважливим союзником чи слугою — корисним, але не незамінним, благав був Темного Лорда помилувати Лілі. Лілі, але не Джеймса.

Цей хтось знав був, що Лорд Волдеморт нападе на дім Поттерів. Знав і пророцтво, і те, що Темний Лорд знав його. Інакше не благав би про життя Лілі.

Професорка Макґонеґел стверджувала, що крім неї лише дві людини знали пророцтво: Албус Дамблдор і Северус Снейп.

Северус Снейп, що кохав Лілі ще до того, як вона стала Лілі Поттер, а також ненавидів Джеймса.

Отже, Северус почув пророцтво й розповів про нього Темному Лордові. Він це зробив через те, що в пророцтві не було названо імʼя Поттерів. Це була загадка, і Северус розгадав її надто пізно.

Але якби Северус почув пророцтво першим, і вирішив розповісти про нього Темному Лордові, то чому він також розповів Дамблдорові чи професорці Макґонеґел?

Відповідно, Дамблдор чи професорка Макґонеґел почули його перші.

Директор Гоґвортсу не мав очевидних причин розповідати професорці з трансфігурації про надзвичайно таємне й важливе пророцтво. А ось у професорки з трансфігурації були всі причини розповісти директорові.

Тому видавалося імовірним, що професорка Макґонеґел почула пророцтво першою.

Згідно з апріорними імовірностями, почула від професорки Трелоні, постійної провидиці Гоґвортсу. Провидці рідкісні, тому якщо порахувати, то з часу, який професорка Макґонеґел проводила в присутності провидиці за своє життя, більшість була проведена в присутності провидиці-Трелоні.

Професорка Макґонеґел розповіла Дамблдорові, і не сказала б більше нікому без дозволу.

Відповідно, це Албус Дамблдор влаштував, щоб якимось чином Северус Снейп дізнався про пророцтво. І Дамблдор розгадав загадку успішно, інакше він не вибрав би Северуса, що колись кохав Лілі, як посередника.

Дамблдор навмисно влаштував, щоб Лорд Волдеморт почув пророцтво, сподіваючись, що це призведе до його смерті. Можливо, Дамблдор влаштував, щоб Северус дізнався лише частину пророцтва, чи були інші пророцтва, про які Северус не здогадувався…​ якимось чином Дамблдор знав, що негайний напад на Поттерів усе одно призведе до негайної поразки Лорда Волдеморта, хоча сам Лорд Волдеморт так не вважав. Чи, можливо, Дамблдорові просто пощастило, і це був один з його божевільних дивних планів…​

Після того Северус почав служити Дамблдорові. Мабуть, смертежери не були б вдячними Северусові, якби Дамблдор розповів про його участь у їхній поразці.

Дамблдор спробував зробити так, щоб мати Гаррі вижила. Але ця частина задуму не вдалася. І він свідомо засудив Джеймса Поттера на смерть.

Дамблдор був відповідальним за смерть батьків Гаррі. Якщо весь логічний ланцюжок був правильним. Гаррі не міг по правді сказати, що мета успішно завершити Чаклунську Війну не помʼякшувала провину. Але все одно…​ це його серйозно непокоїло.

І вже давно був час спитати Драко Мелфоя, що інша сторона війни могла розповісти про те, ким був Албус Персіваль Вулфрик Браян Дамблдор.

Розділ 47. Теорія особистості

Під час виконання будь-якого хитрого плану приходить час, коли жертва починає підозрювати: озирається й бачить ланцюжки подій, що всі вказують на один висновок. І тоді, як пояснював був батько, перспектива втрати може бути такою нестерпною, а визнати, що тебе обдурили, може бути так принизливо, що жертва все одно відмовлятиметься вірити в цей план. Так гра може продовжуватися ще довго.

Батько попереджав Драко, щоб він не потрапляв у таку пастку знову.

Втім, спершу він дозволив містерові Ейвері доїсти все печиво, що він відібрав був у Драко, доки той дивився й плакав. Цілу банку печива, яку тато дав йому кількома годинами раніше. І Драко втратив кожнісіньке з них, до останнього.

Тому, коли Ґреґорі розповів йому про Поцілунок, у Драко всередині з’явилося знайоме неприємне відчуття.

Інколи ти озирався й бачив…​

(У темній кімнаті — її вже не можна було назвати «закинутою», бо її протягом кількох місяців щотижня відвідували, — сидів укутаний у плащ із каптуром хлопець. На столі поряд з ним стояла незапалена кришталева куля. Він міркував у тиші, міркував у темряві, чекав, доки двері не розчахнуться й не впустять світло.)

Гаррі відштовхнув був Ґрейнджер та сказав: «Я ж казав тобі! Жодних поцілунків!»

Гаррі, напевно, скаже щось на кшталт: «Минулого разу вона просто зробила це, щоб подражнити мене, — як коли змусила піти на те побачення».

Але достеменно відомо, що Ґрейнджер була готова знову піддатися впливу дементора, щоб допомогти Гаррі; що вона зі сльозами поцілувала Гаррі, коли той занурився в глибини дементації; і що її поцілунок повернув його.

Це не скидалося на суперництво, навіть на дружнє суперництво.

Це скидалося на дружбу — таку, що її нечасто можна побачити навіть у пʼєсах.

То навіщо ж Гаррі змусив свою подругу видиратися на крижані стіни Гоґвортсу?

Бо Гаррі Поттер таке робить зі своїми друзями?

Батько казав був Драко, що один з методів збагнути дивний план — поглянути, до чого цей план призвів, припустити, що цей результат був навмисним, і поставити питання: хто від цього вигравав.

Внаслідок того, що Драко та Ґрейнджер разом боролися проти Поттера…​ Драко почав ставитися до Ґрейнджер значно більш дружньо.

Хто вигравав від того, що нащадок Мелфоїв стане другом бруднокровної чаклунки?

Хто вигравав від цього і був загальновідомий саме такими планами?

Хто вигравав від цього і міг керувати Гаррі Поттером?

Дамблдор.

І якщо це справді так, то Драко доведеться розповісти батькові все, хай що станеться після цього. Драко не міг навіть уявити, що станеться, коли батько дізнається. Це був жах поза межами уявного. Тому він відчайдушно хотів учепитися за рештки надії, що все не так, як здається…​

…​і це Драко також памʼятав з того уроку містера Ейвері.

Драко ще не був готовий до протистояння з Гаррі. Він досі намагався вигадати дослід: щось, що Гаррі не зміг би одразу помітити та сфабрикувати результат. Але тоді прийшов Вінсент з повідомленням, що Гаррі цього тижня хоче зустрітися раніше: в пʼятницю замість суботи.

І ось Драко в темній кімнаті, незасвічена кришталева куля чекає на столі.

Хвилини минали.

Наблизилися кроки.

Двері тихенько скрипнули й розчахнулися, за ними стояв Гаррі Поттер, теж у плащі з каптуром. Гаррі зайшов у темну кімнату, і міцні двері зачинилися за ним з легким клацанням.

Драко торкнувся кришталевої кулі, і кімнату осяяло яскраве зелене світло. Зелене світло відкидало на підлогу тіні столів, визирало на Драко з-за викривлених спинок стільців. Фотони відбивалися від дерева таким чином, що кут падіння дорівнював куту відбивання.

Принаймні з того, що він вивчив, це навряд чи було брехнею.

Гаррі здригнувся, коли засяяло світло, і навіть заклякнув на мить, але потім продовжив наближатися.

 — Привіт, Драко, — тихо сказав Гаррі, відкинувши каптур, коли підійшов до стола Драко. — Дякую, що прийшов, я знаю, що це незвичний час…​

 — Прошу, — безбарвно сказав Драко.

Гаррі витягнув один зі стільців і поставив його з іншого боку від стола Драко, ніжки стільця злегка скрипіли по підлозі. Він розвернув стілець іншим боком і осідлав його, сперши руки на спинку. Обличчя хлопця було задумливим, похмурим, серйозним, і здавалося дуже дорослим, навіть для Гаррі Поттера.

 — Я хочу поставити важливе питання, — сказав Гаррі, — проте спершу я хотів би, щоб ми дещо зробили.

Драко промовчав, він відчував втому. Частково він просто хотів, щоб усе це вже скінчилося.

 — Скажи мені, Драко. Чому маґли ніколи не залишають по собі привидів, коли помирають?

 — Очевидно, бо в маґлів немає душі, — сказав Драко.

Він сказав це ще до того, як усвідомив, що це певно не узгоджується з поглядами Гаррі, але йому вже було байдуже. Крім того, це було очевидно.

На обличчі Гаррі не промайнуло й тіні подиву.

 — Перед тим, як я поставлю важливе питання, я хотів би дізнатися, чи можеш ти опанувати чари патронуса.

На мить явна абсурдність приголомшила Драко. Старий добрий Гаррі Поттер, що його неможливо передбачити чи зрозуміти. Інколи Драко сумнівався, чи не навмисно Гаррі використовував це як тактику.

А тоді Драко зрозумів і зі злістю відсахнувся від стола.

 — Як слуги Дамблдора, — кинув він.

 — Як Салазар Слизерин, — спокійно сказав Гаррі.

Драко ледь не перечепився через власні ноги по дорозі до дверей.

Драко повільно обернувся до Гаррі.

 — Не знаю, звідки ти це взяв, але це не може бути правдою, усі знають, що чари патронуса — це ґрифіндорське закляття…​

 — Салазар Слизерин міг викликати матеріального патронуса, — сказав Гаррі й дістав з мантії зелену книжку. Назва була написана білим, тому її було майже неможливо прочитати в зеленому освітленні, але здавалося, що книжка була старою. — Я дізнався про це, коли досліджував чари патронуса. Я знайшов посилання на джерело та виписав цю книжку з бібліотеки на випадок, якщо раптом ти мені не повіриш. Автор цієї книжки навіть не вважав незвичним, що Салазар вмів викликати патронуса. Переконання, що слизеринці не здатні на це, мало поширитися нещодавно. Інша історична цікавинка — хоча в мене немає з собою книжки на підтвердження — Ґодрик Ґрифіндор так ніколи й не зміг цього навчитися.

Шість разів Драко намагався був вивести Гаррі на чисту воду, коли той стверджував щось все дедалі більш неймовірне, і лише після того зрозумів, що Гаррі просто не брехав про те, що написано в книжках. І все одно Гаррі розгорнув книжку на місці з закладкою й поклав книжку на стіл. Драко схилився над нею й почав читати з місця, на яке Гаррі вказував пальцем.

Тоді вогні Рейвенклов охопили пітьму, що огортала ліве крило війська лорда Фола, й знищили її, і побачили вони, що лорд Ґрифіндор істину мовив. Неприродним був страх, що вони його відчули були, а надходив від трьох тузнів дементорів, яким пообіцяли душі переможених. Одразу леді Гафелпаф та лорд Слизерин сотворили свої патронуси: чималого злого борсука та яскравого срібного змія, і захисники підвели голови, бо тінь зійшла з їхніх сердець. І леді Рейвенклов засміялася, зазначивши, що лорд Фол страшенний дурень, бо тепер їхнє власне військо зазнає впливу страху, а не захисники Гоґвортсу. Втім, лорд Слизерин сказав: «Не дурень він, це знаю я». І лорд Ґрифіндор поруч вивчав поле бою з похмурим лицем…​

Драко підвів погляд.

 — І що? — запитав він.

Гаррі згорнув книжку та поклав до капшучка.

 — І Хаос, і Сонечко мають солдатів, що можуть створити матеріальні чари патронуса. Матеріальні патронуси можна використовувати, щоб передавати повідомлення. Якщо ти не зможеш вивчити це закляття, це буде серйозною перешкодою для Армії Драконів…​

Драко наразі було на це начхати, і він сказав про це Гаррі. Його голос був, напевно, дещо різкішим, ніж було варто.

Гаррі й бровою не повів.

 — Тоді я скористаюся послугою, яку ти мені винен за той раз, коли я упередив заворушення під час нашого першого заняття з польотів на мітлах. Я спробую навчити тебе чарів патронуса, і в розплату за цю послугу я хочу, щоб ти доклав усіх зусиль, щоб опанувати це закляття. Честь роду Мелфоїв для мене достатній доказ, що ти зробиш це.

Драко знову відчув певну втому. Якби Гаррі попросив про це в будь-який інший час, то це було б справедливою ціною за борг, якщо це й справді не ґрифіндорське закляття. Проте…​

 — Навіщо? — запитав Драко.

 — Щоб дізнатися, чи можеш ти те, що міг Салазар Слизерин, — спокійно відповів Гаррі. — Це дослід, і я не скажу тобі, що він означає, доки ми не завершимо його. Добре?

…​Напевно справді варто знешкодити цю послугу чимось невинним, особливо якщо вже час розривати стосунки з Гаррі Поттером.

 — Гаразд.

Гаррі дістав паличку з мантії та доторкнувся нею до кулі.

 — Не найкращий колір, щоб вивчати чари патронуса, — сказав він. — Тобто, зелений саме такої барви, як смертельне прокляття. Але срібний — це також колір Слизерину, чи не так? Дулак.

Світло згасло, і Гаррі прошепотів перші дві фрази заклинання постійного світла, знову накладаючи цю його частину, хоча жоден з них не міг виконати все закляття цілком. Тоді Гаррі знову торкнувся кулі, і кімнату наповнило срібне сяйво — яскраве, проте мʼяке й лагідне. Колір повернувся до столів та стільців, а також до дещо спітнілого обличчя Гаррі, що визирало з-під його розкуйовдженого чорного волосся.

Аж так довго Драко не усвідомлював, що це означало.

 — Ти бачив смертельне прокляття, відколи ми востаннє бачилися? Коли…​ як…​

 — Створи патронуса, — сказав Гаррі як ніколи серйозно, — і я розповім тобі.

Драко закрив обличчя руками й більше не бачив срібного світла.

 — Знаєш, мені не варто забувати, що ти надто дивний для якихось нормальних планів!

У створеній власноруч темряві Драко почув смішок Гаррі.

* * *

Гаррі уважно спостерігав за початковими жестами Драко — частиною закляття, що її важко вивчити. Останній змах та вимова не мали бути точними. Кожна з трьох останніх спроб була бездоганною, наскільки Гаррі міг бачити. У Гаррі також виникло дивне бажання змінити дещо, про що містер Люпин нічого не казав, наприклад, кут ліктя чи напрямок ступні. Напевно він це просто вигадав, проте Гаррі вирішив про всяк випадок дати й ці поради.

 — Гаразд, — тихо сказав Гаррі. У нього трохи защемило в грудях, тому важко було розмовляти. — Дементора в нас тут немає, але це не проблема. Нам він ні до чого. Драко, коли я розмовляв з твоїм батьком на залізничній станції, він сказав, що єдина найцінніша річ у світі для нього — ти, і що він відкине всі інші плани заради помсти, якщо ти зазнаєш шкоди.

 — Він…​ що? — голос Драко тремтів, обличчя набуло дивного виразу. — Навіщо ти мені це розказав?

 — А чом би й ні? — обличчя Гаррі було незворушним, хоча не важко було здогадатися, про що думав Драко: ніби Гаррі планував віддалити Драко від його батька, і тоді він не мав казати нічого, що зблизить їх. — Лише одна людина завжди була найважливішою для тебе, і я точно знаю, яка тепла й щаслива думка дозволить тобі створити патронуса. Ти розповів мені про це на залізничній станції ще до першого дня в школі. Якось ти впав з мітли й зламав ребра. Такого болю ти ще не відчував ніколи в житті, і ти гадав, що помреш. Вдай, ніби цей страх надходить від дементора, що стоїть перед тобою в подраному чорному плащі, він скидається на мерця, що деякий час пробув у воді. А тоді використай чари патронуса, і коли змахуватимеш паличкою, щоб відігнати дементора, думай про те, як твій батько тримав був тебе за руку, щоб ти не боявся. А тоді подумай про те, як сильно він тебе любить, і як сильно любиш його ти, і вклади це все у свій голос, коли вимовлятимеш «Експекто Патронум». Заради честі роду Мелфоїв, а не лише через обіцяну мені послугу. Доведи мені, що не збрехав того дня на залізничній станції, коли розповів, що Луціус чудовий батько. Покажи мені, що можеш те, що міг Салазар Слизерин.

І Гаррі відступив на крок, за спину Драко, щоб бути поза полем зору Драко, щоб той бачив лише припорошений вчительський стіл та дошку, що були у дальньому кінці кімнати.

Драко озирнувся до нього з тим самим дивним виразом обличчя, а потім поглянув уперед. Гаррі почув вдих та видих. Паличка повернулася один, два, три й чотири рази. Пальці Драко сковзнули вздовж палички на правильні відстані…​

Драко опустив паличку.

 — Це надто…​ — сказав він. — Я не можу правильно це подумати, доки ти дивишся…​

Гаррі розвернувся й почав йти до дверей.

 — Я повернуся за хвилину. Просто не відпускай цей щасливий спогад, і патронус не зникне.

* * *

Драко почув, як за спиною знову відчинилися двері.

Далі пролунали кроки Гаррі, коли той заходив у кімнату, але Драко не озирнувся.

Гаррі теж нічого не казав. Запала довга мовчанка.

Нарешті…​

 — Що це означає? — запитав Драко. Його голос був дещо нерівним.

 — Це означає, що ти любиш батька, — почув він відповідь Гаррі.

Драко саме про це й думав, і старався не заплакати в Гаррі на очах. Це було надто правильно, просто надто правильно…​

Перед Драко на підлозі лежала змія, яку Драко не міг не впізнати: синій крайт — змія, яку колись приніс до їхнього маєтку лорд Абраксас Мелфой після відвідування якоїсь далекої країни. Батько відтоді тримав її в серпентарії. Особливість синього крайта була в тому, що його укус не був болючим. Батько казав, що Драко ніколи не дозволено гладити цю змію, хай хто за ним наглядатиме. Отрута вбивала нервову систему так швидко, що не було навіть часу відчути біль, доки вона розповсюджувалася. Від неї можна було померти навіть після чар зцілення. Ця змія їла інших змій. Більш слизеринську істоту годі й уявити.

Ось чому держак батькового ціпка викували у формі синього крайта.

Яскрава змія висунула язика, що також був срібним. Видавалося, вона якимось чином посміхалася, і значно приємніше, ніж на те була б здатна будь-яка рептилія.

І тоді Драко зрозумів…​

 — Але, — сказав він, не відводячи очей від гарної блискучої змії, — ти не можеш створити патронуса.

Тепер, коли Драко сам застосував ці чари, він зрозумів, чому це було важливо. Ти міг бути злим, як Дамблдор, і все одно здатним викликати патронуса, доки в тобі залишилося щось світле. Але якщо в Гаррі Поттера не було жодної думки, що так сяяла…​

 — Чари Патронуса складніші, ніж тобі здається, Драко, — серйозно сказав Гаррі. — Не всі, хто не може застосувати ці чари, погані люди, чи навіть нещасливі. Але хай там як, я можу викликати патронуса. Я зробив це з другої спроби після того, як зрозумів, що я робив не так під час першої моєї зустрічі з дементором. Але, ну, моє життя подеколи буває чудернацьким, і мій патронус виявився дивним, тому я наразі тримаю це в таємниці…​

 — І я маю просто повірити в це?

 — Можеш спитати в професора Квірела, якщо не віриш мені. Спитай, чи здатен Гаррі Поттер викликати матеріального патронуса, і скажи, що я сказав тобі спитати. Він знатиме, що питання від мене, адже більше ніхто не знає.

О, і тепер Драко має довіряти професорові Квірелу? Втім, знаючи Гаррі, це може бути правдою. А професор Квірел не брехатиме просто так.

Блискуча змія крутила головою туди-сюди, ніби шукала здобич, якої не існувало, а потім скрутилася в коло, ніби спочивати.

 — Цікаво, — лагідно сказав Гаррі, — коли це сталося — у якому році, у якому поколінні слизеринці припинили намагатися вивчати чари патронуса. Коли люди почали вважати, коли самі слизеринці почали вважати, що бути хитрими та амбітними — те саме, що бути холодними та нещасливими. І якби Салазар знав, що його учні більше навіть не завдаватимуть собі клопоту прийти, щоб вивчити чари патронуса, чи не пожалкував би він, що народився? Цікаво, як саме усе зіпсувалося? Коли зіпсувався гуртожиток Слизерин?

Яскраве створіння щезло — гнів Драко зростав, і вже неможливо було підтримувати чари. Драко крутнувся до Гаррі, йому довелося докласти зусиль, щоб не підводити паличку.

 — Та що ти знаєш про гуртожиток Слизерин чи про Салазара Слизерина? Тебе не відсортували до мого гуртожитку, яке ти маєш право…​

І тоді Драко нарешті збагнув.

 — Тебе відсортували до Слизерину! Так, а потім ти, ти якимось чином…​ клацнув пальцями…​

Драко якось запитав був батька, чи не розумніше було б потрапити до іншого гуртожитку, щоб решта більше довіряла йому. Тоді батько всміхнувся й сказав, що він теж про таке думав у віці Драко, проте не існувало способу обдурити Сортувальний Капелюх…​

…​доки не зʼявився Гаррі Поттер.

Як він навіть на мить міг припустити, що Гаррі був рейвенкловцем?

 — Цікава гіпотеза, — безбарвно сказав Гаррі. — Знаєш, ти вже другий з Гоґвортсу, хто вигадав схожу теорію. Принаймні ти другий, хто сказав про це мені…​

 — Снейп, — упевнено сказав Драко. Вихователь його гуртожитку не був дурнем.

 — Звісно ж, професор Квірел. Хоча, якщо подумати, Северус питав мене, як я впорався не потрапити до його гуртожитку, і чи було в мене щось, чого хотів Сортувальний Капелюх. Гадаю, можна сказати, що ти третій. О, хоча теорія професора Квірела дещо відрізнялася від твоєї. Присягаєшся нікому її не повторювати?

Драко кивнув, навіть не обміркувавши це. А що він мав зробити, сказати ні?

 — Професор Квірел гадав, що Дамблдорові не сподобався вибір Капелюха щодо Хлопчика-Що-Вижив.

І щойно Гаррі сказав це, Драко знав, він знав, що це правда, це було просто очевидно. Та кого Дамблдор взагалі намагався обдурити?

…​ну, крім кожнісінької людини в Гоґвортсі, крім Снейпа та Квірела. Та Гаррі сам міг бути обдуреним…​

Драко дошкандибав до свого стола, ніби в тумані, і так різко сів, що було навіть трохи боляче. Щось подібне траплялося з ним приблизно щомісяця, коли він був з Гаррі, і ще жодного разу в січні, отже був саме час.

Його товариш-слизеринець, що може вважати себе рейвенкловцем, а може й не вважати, сів назад на свій стілець, цього разу боком, і уважно дивився на Драко.

Драко не знав, що йому тепер слід робити: чи має він спробувати переконати заблудлого слизеринця, що ні, він не був насправді рейвенкловцем…​ Спробувати дізнатися, чи Гаррі у змові з Дамблдором, хоча це тепер здавалося менш імовірним…​ але чому тоді Гаррі підлаштував усе це з Ґрейнджер…​

І справді не варто забувати, що Гаррі надто дивний для якихось нормальних планів.

 — Гаррі. Ти навмисно протистояв мені та генералові Сонечка, щоб ми разом працювали проти тебе?

Гаррі кивнув без вагань, ніби це було найнормальнішою дією у світі, і тут не було чого соромитися.

 — Уся історія з рукавичками та змушуванням нас видиратися на стіни Гоґвортсу — єдиною метою було зробити нас з Ґрейнджер більш дружніми один до одного. Та й навіть раніше. Ти планував це дуже довго. З самого початку.

Знову кивок.

 — НАВІІІІІЩО?

Гаррі ненадовго здійняв брови — єдина видима реакція на такий гучний вереск, що в Драко боліли власні вуха. НАВІЩО, НАВІЩО, НАВІЩО Гаррі Поттер таке ЗРОБИВ…​

Тоді Гаррі сказав:

 — Щоб слизеринці знову змогли застосовувати чари патронуса.

 — Це…​ БЕЗҐЛУЗДО! — Драко розумів, що не може тримати свій голос рівним, проте не міг зупинитися. — Як це стосується Ґрейнджер?

 — Шаблони, — сказав Гаррі. Тепер його лице було дуже серйозним і дуже суворим. — На кшталт шаблону, коли чверть дітей пар сквибів — чарівники. Простий, безпомилковий шаблон, що його ти впізна́єш миттєво, якщо знаєш, що шукати. Хоча, якщо не знати, то навіть не помітиш, що це про щось свідчить. Отрута гуртожитку Слизерин — це щось, що вже відоме у світі маґлів. Це попереднє передбачення, Драко, я міг би написати це ще до першого дня школи, лише на базі нашої розмови на станції Кінґс-Крос. Дозволь описати деяких справді жалюгідних людей, що тиняються на політичних зборах твого батька, — чистокровні родини, що їх ніколи не запросять на обід до маєтку Мелфоїв. Памʼятай, що я ніколи їх не зустрічав — я лише передбачаю це, бо впізнав шаблон того, що відбувається з гуртожитком Слизерин…​

І Гаррі Поттер почав описувати Паркінсонів, Монтеґю та Боулів зі спокійною, абсолютною точністю. Драко не наважився би таке навіть подумати на випадок, якщо поряд виманолог. Це було за межами образи, вони б убили Гаррі, якби колись почули…​

 — Якщо підсумувати, — завершив Гаррі, — у них самих немає сили. Вони самі не мають багатства. Якби в них не було ненависті до чаклунів маґлівського роду, якби всі маґлородці зникли, як вони ніби бажають, то вони б прокинулися якось зранку й зрозуміли, що в них немає нічого. Але доки вони можуть сказати, що чистокровні чаклуни вищі, вони можуть почуватися вищими, вони можуть вважати себе частиною вищого класу. Навіть якщо у твого батька ніколи й думка не промайне запросити їх на обід, навіть якщо в їхніх сховищах немає й ґалеона, навіть якщо вони склали СОВи гірше за найгіршого учня маґлівського роду в Гоґвортсі. Навіть якщо вони більше не можуть створити патронуса. Для них усе — провина маґлородців, у них є хтось, крім них самих, кого можна винуватити у власних невдачах, і це робить їх ще слабшими. Ось яким стає гуртожиток Слизерин — жалюгідним, і коріння проблеми — ненависть до маґлородців.

 — Сам Салазар Слизерин казав, що бруднокровок не можна допускати до Гоґвортсу! Що вони послабляють нашу кров…​ — голос Драко зірвався на крик.

 — Салазар помилявся, і це простий факт! Ти знаєш це, Драко! І ця ненависть отруює твій гуртожиток, ти не зміг би створити патронуса з такою думкою!

 — Тоді чому Салазар Слизерин був здатен на чари патронуса?

Гаррі витер піт з чола.

 — Бо багато що змінилося відтоді! Послухай, Драко, три сотні років тому були великі вчені, що не поступалися величчю Салазарові у своїй царині, які сказали б тобі, що інші маґли гірші через колір їхньої шкіри…​

 — Колір шкіри? — перепитав Драко.

 — Так, знаю, колір шкіри, а не щось важливе на кшталт чистоти крові, ну хіба не сміховинно? Але потім щось у світі змінилося, і тепер не знайдеш жодного великого вченого, що вважає, ніби колір шкіри має значення — лише невдахи на кшталт тих, що я описав. Салазар Слизерин помилявся, коли всі інші помилялися так само, адже він виріс із цим переконанням, а не через те, що він вкрай хотів когось ненавидіти. Було декілька людей, що не помилялися, але це вони були винятково хорошими. Але ті, хто просто прийняв те, що інші вважали правильним, не були винятково злими. Сумна правда в тому, що більшість людей навіть не помічають моральної проблеми, доки хтось інший не вкаже на неї. А коли людина вже така стара, як Салазар, коли він зустрів Ґодрика, то вона втрачає здатність змінювати думку. Лише тоді Гоґвортс було побудовано, і листи про вступ стали відсилати маґлородцям, як наполягав Ґодрик, і дедалі більше людей почало помічати, що маґлородці зовсім не відрізняються. Тепер це велика політична суперечка, а не щось, у що люди просто так вірять. А правильна відповідь — чаклуни маґлівського роду не слабші за чистокровних. Тому тепер люди, що на боці того, у що колись вірив Салазар, або виросли в дуже закритому чистокровному середовищі, як ти, або такі жалюгідні, що їм вкрай потрібен хтось, хто дозволить їм відчути вищість, — люди, що люблять ненавидіти.

 — Це не…​ це не схоже на правду…​ — вимовив язик Драко. Його вуха послухали, і поцікавилися, чи не міг би він сказати щось ліпше.

 — Хіба ні? Драко, ти знаєш, що з Герміоною Ґрейнджер усе гаразд. Тобі було важко кинути її з даху, як я чув. Хоча ти знав, що вона прийняла зілля пірʼячкового падіння, хоча ти знав, що вона в безпеці. Що ж за людина хоче вбити її, як гадаєш? Хоча вона…​ вона просто дівчинка, що одразу допомогла б з домашнім завданням, якщо її попросити, — Гаррі затнувся, — що за людина хоче, щоб вона померла?

Батько…​

Драко ніби розділився надвоє, ніби в нього були проблеми з бінокулярним зором: Ґрейнджер — бруднокровка й має померти, а також дівчина, що тримається за його руку на даху, ніби подвійний зір, подвійний зір…​

 — А будь-хто, хто не хоче, щоб Герміона Ґрейнджер померла, тримається подалі від тих людей, що хочуть цього! Ось що тепер люди думають про Слизерин: не хитре планування, не спроби досягти величі, а просто ненависть до маґлородців! Я заплатив Мораґ серпик, щоб вона спитала Падму, чому та не пішла до Слизерину, — ми обидва знаємо, що в неї була така можливість. І Мораґ сказала мені, що Падма просто поглянула на неї та відповіла, що вона не Пенсі Паркінсон. Розумієш? Найкращі учні з чеснотами більш ніж одного гуртожитку, учні з вибором надягають Сортувальний капелюх з думкою «куди завгодно, аби не в Слизерин», і хтось на кшталт Падми потрапляє до Рейвенклову. І…​ гадаю, Сортувальний Капелюх старається підтримувати баланс, тому заповнює лави Слизерину будь-ким, кого не верне від усієї ненависті. Тому замість Падми Патіл Слизерин отримує Пенсі Паркінсон. Вона не дуже хитра та амбітна, проте вона з тих, хто не проти того, на що перетворюється Слизерин. І що більше Падм ідуть до Рейвенклову, а Паркінсонів — до Слизерину, то більше прискорюється процес. Це нищить Слизерин, Драко!

У цьому відчувалася жахлива правда: місце Падми було в Слизерині…​ натомість Слизерин отримав Пенсі…​ Батько обʼєднувався з меншими родинами на кшталт Паркінсонів, бо вони були зручним джерелом підтримки, але батько не усвідомлював наслідків того, що їхнє імʼя звучало разом з імʼям Слизерина…​

 — Я не можу…​ — сказав Драко, але він навіть не розумів, чого він не може…​ — Чого ти хочеш від мене?

 — Я не впевнений, що знаю, як зцілити гуртожиток Слизерин, — повільно сказав Гаррі. — Проте я знаю, що це щось, що нам з тобою зрештою доведеться зробити. Наука потребувала сторіч, щоб засяяти в маґлівському світі. Це сталося повільно, але що сильнішою вона ставала, то далі ховалася така ненависть, — тепер голос Гаррі був тихим. — Я не знаю, чому чи як це працює, але так сталося історично. Ніби щось у науці світить на кшталт патронуса та жене геть всіляку темряву й божевілля. Не одразу, але це ніби йде слідом за наукою. Просвітництво — ось як це назвали у світі маґлів. Гадаю, це якось повʼязано з пошуками правди, з логічним мисленням, усвідомленням того, що немає жодної причини ненавидіти когось через те, що в них інший колір шкіри, як і немає причини ненавидіти Герміону Ґрейнджер…​ а може тут щось таке, що навіть я не розумію. Але Просвітництво — це щось, до чого ми тепер належимо — ми обидва. Виправити гуртожиток Слизерин — це лише одна з речей, які ми маємо зробити.

 — Дозволь мені подумати, — чи то сказав, чи то крякнув Драко, — будь ласка.

І він опустив голову на руки та почав думати.

* * *

Драко міркував деякий час, долоні закривали решту світу від його очей. Не було чути жодного звуку, крім дихання Гаррі. Уся переконлива розумність аргументів Гаррі, усі незаперечні зерна правди в тому, що він казав. А з іншого боку очевидна, цілковито й повністю очевидна гіпотеза про те, що відбувалося насправді…​

За деякий час Драко нарешті підвів голову.

 — Схоже на правду, — тихо сказав Драко.

На обличчі Гаррі зʼявилася величезна усмішка.

 — Отже, — продовжив Драко, — тепер ти приведеш мене до Дамблдора, щоб все було офіційно?

Він, як міг, намагався сказати це ніби мимохідь.

 — О, точно, — сказав Гаррі. — Насправді саме про це я й збирався з тобою поговорити…​

Кров Драко захолола в жилах, замерзла й розбилася на друзки…​

 — Професор Квірел сказав мені дещо, через що я почав думати, і, ну, хай як ти відповіси на це питання, я все одно дурень, що не спитав тебе значно раніше. Усі в Ґрифіндорі вважають Дамблдора святим, у Гафелпафі — божевільним, у Рейвенклові всі пишаються собою, що збагнули, що він лише вдає божевілля, але я ніколи не питав нікого зі Слизерину. Я мав би знати достатньо, щоб не коїти таких помилок. Але якщо навіть ти вважаєш, що з Дамблдором можна змовитися, щоб полагодити гуртожиток Слизерин, то, гадаю, я не проґавив нічого важливого.

…​

…​

…​

 — Знаєш, — сказав Драко на диво спокійним голосом, зважаючи на все, — щоразу, коли я підозрюю, що ти робиш таке просто щоб роздратувати мене, я кажу собі, що це має бути збіг, ніхто не може робити таке навмисно, навіть якби він намагався, доки кров не витече з його власних вух. Це єдина причина, чому я тебе зараз не задушу.

 — Га?

А потім задушить себе, адже Гаррі справді виріс з маґлами, а потім Дамблдор вправно перекинув його зі Слизерину до Рейвенклову, тому цілком можливо, що Гаррі нічого не знав, а Драко ніколи не спало на думку розповісти йому.

Або Гаррі здогадався, що Драко не приєднається до Дамблдора так одразу, і це лише наступний крок Дамблдорового плану…​

Але якщо Гаррі справді не знав про Дамблдора, то попередити його було найбільш пріоритетним.

 — Гаразд, — сказав Драко після того, як трохи впорядкував свої думки. — Не знаю з чого почати, тому просто почну з чогось, — Драко глибоко вдихнув. Це надовго. — Дамблдор вбив свою молодшу сестру, і це зійшло йому з рук, бо його брат Еберфорс відмовився свідчити проти нього…​

* * *

Гаррі слухав з дедалі більшим занепокоєнням та збентеженням. Гаррі гадав був, що підготувався сприймати версію поборників чистої крові скептично. Проблема була в тому, що навіть з неймовірним скепсисом все одно це звучало не дуже.

Батька Дамблдора засудили за використання непрощенних заклять на дітях, і він помер в Азкабані. Це не було гріхом Дамблдора, але мало бути записаним у загальнодоступних джерелах. Гаррі зможе це перевірити й побачить, чи не вигадали це все на рівному місці поборники чистої крові.

Мати Дамблдора померла за таємничих обставин невдовзі після того, як його молодша сестра померла — була вбита, згідно з версією аврорів. З цією сестрою гадано зробили щось жорстоке маґли, і вона більше ніколи після того не могла розмовляти. Що, як зазначив Драко, на диво скидалося на наслідки невдалого забуттятуса.

Після перших декількох переривань Драко ніби збагнув загальний принцип, і тепер спочатку розповідав про спостереження, і лише потім надавав висновки.

 — …​отже ти не маєш просто вірити мені на слово, — сказав Драко, — ти ж сам бачиш, чи не так? Будь-хто зі Слизерину бачить це. Дамблдор не поспішав з дуеллю з Ґріндельвальдом і дочекався саме того моменту, коли це було найкраще для нього: коли Ґріндельвальд уже зруйнував більшу частину Європи та заслужив репутацію найжахливішого темного чарівника в історії, коли Ґріндельвальд втратив золото й пожертви крові, які він отримував від своїх пішаків-маґлів, і почав занепадати. Якби Дамблдор справді був таким доброчесним, як вдає, то він би кинув виклик Ґріндельвальду задовго до того. Дамблдор напевно хотів, щоб Європа була зруйнована, це було частиною їхнього сумісного плану, він напав на Ґріндельвальда лише коли його маріонетка зазнала невдачі. І ця велика показна дуель була несправжньою, просто не може бути, щоб два чарівники мали настільки рівні сили, що вони боролися двадцять годин, доки один з них не впав від втоми. Дамблдор просто хотів зробити дуель більш видовищною, — тут голос Драко став обуреним. — І за це Дамблдора зробили головним магом Чарверсуду! Незламну лінію Мерліна зіпсували після пʼятисот років! А потім він ще й став Верховним речником, і він уже мав Гоґвортс, який може використовувати як неприступну фортецю: директор, і головний маг, і Верховний речник. Жодна нормальна людина не намагатиметься робити все це одночасно, як можна не розуміти, що Дамблдор намагається захопити світ?

 — Паузу, — сказав Гаррі й заплющив очі, щоб подумати.

Це було не гірше, ніж те, що можна було почути про Захід у сталінській Росії, і ніщо з того не було правдою. Хоча в поборників чистої крові не вийшло б просто цілковито все це вигадати…​ чи вийшло? «Щоденний віщун» продемонстрував схильність до вигадування…​ Та з іншого боку, коли вони перегнули палицю з заручинами Візлі, то вони все ж таки спростували статтю та були присоромлені…​

Гаррі розплющив очі й побачив, що Драко спостерігає за ним рівним, вичікувальним поглядом.

 — Отже, коли ти спитав, чи вже час обʼєднатися з Дамблдором, це був просто дослід.

Драко кивнув.

 — І перед тим, коли ти сказав, що це схоже на правду…​

 — Це схоже на правду. Проте я не знаю, чи можу тобі довіряти. Ти збираєшся скаржитися, що я перевіряв тебе, містере Поттер? Збираєшся сказати, що я обдурив тебе? Що я водив тебе за ніс?

Гаррі знав, що варто схвально всміхнутися у відповідь на гарну гру, але він просто не міг — надто сильним було розчарування.

 — Маєш рацію, усе чесно, я не можу жалітися, — сказав Гаррі натомість. — То як щодо Того-Кого-Не-Можна-Називати? Не такий поганий, яким його малюють?

Драко від цього скривився.

 — Отже ти гадаєш, що це все просто щоб обілити сторону батька й очорнити сторону Дамблдора, а сам я в це вірю, бо батько сказав мені.

 — Це можливість, яку я розглядаю, — спокійно сказав Гаррі.

Голос Драко став тихим та напруженим.

 — Вони знали. Мій батько знав, його друзі знали. Вони знали, що Темний Лорд злий. Але він був єдиним шансом протистояти Дамблдорові! Єдиним відомим чарівником, що був достатньо могутнім, щоб боротися з ним! Деякі зі смертежерів теж були справді злими, як Белатриса Блек, — батько не з таких, але батько та його друзі мусили зробити це, Гаррі, вони мусили, Дамблдор захоплював усе, Темний Лорд був їхньою останньою надією!

Драко втупився у Гаррі. Гаррі зустрів його погляд і намагався міркувати. Ніхто не вважав себе злодієм своєї власної історії — можливо крім Лорда Волдеморта, можливо крім Белатриси, але Драко точно ні. Те, що смертежери були поганими, не було питанням. Питанням було, чи лише вони були поганими. В історії був один лиходій чи два…​

 — Ти не переконаний, — сказав Драко. Видавалося, він схвильований та трохи злий. Що не дивувало Гаррі. Він майже не сумнівався, що сам Драко у все це вірить.

 — Чи маю я бути переконаним? — запитав Гаррі. Він не відвів погляду. — Лише через те, що ти в це віриш? Чи достатньо сильний ти тепер раціоналіст, що твоя віра має бути для мене сильним свідченням, бо дуже малоймовірно, що те, у що ти віриш, хибне? Коли я зустрів тебе, ти не був таким сильним. Чи обміркував ти наново все, що сказав мені, після того, як прокинувся як вчений, чи це лише те, з вірою у що ти виріс? Чи можеш ти поглянути мені в очі й присягнутися честю роду Мелфоїв, що якщо в тому, що ти сказав, десь захована бодай одна неправда, бодай одна річ, яку вигадали лише для того, щоб Дамблдор здавався гіршим, ти би це помітив?

Драко почав розкривати рота, але Гаррі сказав:

 — Ні. Не плямуй честь роду Мелфоїв. Ти ще недостатньо сильний, і мав би знати про це. Послухай, Драко, я почав помічати деякі тривожні речі й сам. Але немає нічого безсумнівного, нічого точного, це завжди якісь висновки, гіпотези чи ненадійні свідки…​ І в твоїй історії теж немає нічого точного. У Дамблдора могли бути якісь поважні причини не боротися з Ґріндельвальдом роками раніше — хоча це мають бути дуже поважні виправдання, особливо враховуючи, що коїлося на маґлівській стороні…​ але все ж таки. Чи є якийсь явно злий вчинок Дамблдора, що він його скоїв точно, щоб я не мав сумнівів?

Драко важко дихав.

 — Гаразд, — голос Драко тремтів, — я скажу тобі, що зробив Дамблдор.

Драко дістав паличку з мантії й сказав «Квієтус», потім знову «Квієтус», але він неправильно вимовив і вдруге, тому нарешті Гаррі дістав власну паличку й сам виконав закляття.

 — Ось, — сипло сказав Драко, — якось жила, жила дівчина, і звали її Нарциса, і була вона найвродливішою, найрозумнішою, найхитрішою з усіх, кого будь-коли сортували до Слизерину, і мій батько закохався в неї, і вони одружилися, і вона не була смертежером, вона не була бійцем, усе, що вона зробила, — вона кохала батька…​ — Драко затнувся, бо плакав.

Гаррі защемило серце. Драко ніколи не розмовляв про свою матір, жодного разу. Гаррі мав помітити раніше.

 — Вона…​ опинилася на шляху в прокляття?

Драко крикнув слова:

 — Дамблдор спалив її живцем у її власній спальні!

* * *

У сповненій срібного світла кімнаті один хлопець витріщався на іншого, що схлипував та несамовито витирав очі рукавами мантії.

Гаррі важко було не втрачати спокій, утриматися від суджень, все було надто емоційно, щось всередині хотіло або розплакатися від співчуття до Драко, або знати, що це неправда…​

Дамблдор спалив її живцем у її власній спальні!

Це…​

…​не в стилі Дамблдора…​

…​але цій думці можна довіряти лише обмежену кількість разів, доки не почнеш сумніватися у достовірності самої концепції «стилю».

 — Це, напевно, було страшенно боляче, — промовив Драко тремтячим голосом. — Батько взагалі ніколи про це не говорить, поряд з ним про це ніколи не згадують, та містер Макнейр казав мені, що сліди вогню були по всій спальні — матір, певно, пручалася, доки Дамблдор спалював її живцем. Ось що за борг винен Дамблдор роду Мелфоїв, і його життя стане нам за оплату!

 — Драко, — почав Гаррі, дозволивши своєму голосу схрипнути, бо не може він говорити про таке спокійно, — пробач мені, пробач за це моє питання, але я маю знати, звідки ти знаєш, що це був Дамбл…​

 — Дамблдор сказав, що він зробив був це, він сказав батькові, що це було попередження! А батько не міг давати свідчення під дією сироватки правди, бо ж він блоколог, і він навіть не зміг притягти Дамблдора до суду, адже навіть його власні союзники вже не вірили йому після того, як Дамблдор публічно був усе заперечив. Проте ми знаємо, смертежери знають, що батькові не було жодного сенсу брехати про таке, адже батько б хотів, щоб ми помстилися саме винуватцю, ну як ти не розумієш, Гаррі? — голос Драко набув знавіснілої інтонації.

Хіба що, звісно, Луціус сам це зробив, але знайшов доречнішим звинуватити Дамблдора.

А втім…​ це вже не в стилі Луціуса. Крім того, якщо він дійсно вбив був Нарцису, було б розумніше повісити це на більш вразливу жертву, замість розпорошувати політичний капітал і втрачати кредит довіри, намагаючись дістатися Дамблдора…​

За якийсь час Драко припинив плакати і подивився на Гаррі.

 — Ну то що? — запитав він, випльовуючи слово за словом. — Це достатньо злий вчинок для тебе, містере Поттер?

Гаррі опустив очі вниз, туди, де на спинці крісла лежали його руки. Він не міг більше дивитися Драко в очі, бо в них зачаївся занадто сильний біль.

 — Я не очікував почути щось подібне, — м’яко зауважив він. — Я не знаю, що мені й думати.

 — Ти не знаєш? — голос Драко піднявся до вереску, він різко підвівся з-за столу…​

 — Я згадав, як Темний Лорд вбивав моїх батьків, — сказав Гаррі. — Коли я вперше став навпроти дементора, саме це я згадав — найжахливіший свій спогад. І дарма, що минуло багато років. Я чув, як вони помирали. Моя матір благала Темного Лорда зглянутися на мене: «не Гаррі, прошу, тільки не Гаррі, убий замість нього мене!» Ось що вона сказала. А Темний Лорд збиткувався з неї, і сміявся. А потім я пригадую спалах зеленого світла…​

Гаррі підвів очі на Драко.

 — Тож можемо посперечатися, — сказав Гаррі, — ми могли б далі продовжити цю стару битву. Ти б мені сказав, що моя мама мала померти, адже вона була дружиною Джеймса, що вбив смертежера. Але, мовляв, твоя мати не мала померти, позаяк вона-то ні в чому не винна. А я б тобі відповів, що це твоя мати мала померти, що у Дамблдора мала бути якась поважна причина, через яку спалення її живцем у її власній спальні було доречним; тоді як смерть моєї мами — це неприйнятно. Та знаєш, Драко, в обидвох випадках хіба не очевидно, що і ти, і я просто упереджені? Позаяк правило, яке забороняє вбивати невинних людей, оте-от правило не можна увімкнути для моєї матері і вимкнути для твоєї, і навпаки не можна також. Якщо ти мені скажеш, що Лілі була ворогом смертежерів, а ворогів вбивати правильно, тоді теж саме правило стосується і Нарциси, позаяк вона була його ворогом, — голос Гаррі захрип. — Отже, якщо ми двоє на чомусь погодимося, то на тому, що жодна з цих смертей не була правильною, і що нічия матір не має більше загинути.

* * *

Лють кипіла в грудях Драко. Він ледь стримувався, щоб не кинутися геть з кімнати. Єдине, що його зупиняло, — це усвідомлення критичності моменту. А ще — маленька часточка дружби, крихітний проблиск співчуття, бо він забув, він забув, що і матір Гаррі, і його батько загинули від руки Темного Лорда.

Тиша затяглася.

 — Ти можеш розмовляти зі мною. Драко, поговори зі мною, я не розсерджусь, — ти напевно думаєш, ну я не знаю, що агонія Нарциси була значно боліснішою, ніж миттєва смерть Лілі? Що я не маю права навіть порівнювати?

 — Гадаю, я теж був дурнем. За весь цей час, за весь цей час я жодного разу не згадав, що ти маєш ненавидіти смертежерів за те, що вони вбили твоїх батьків, так само, як я ненавиджу Дамблдора.

А Гаррі ніколи нічого не казав був, ніколи не реагував, коли Драко згадував смертежерів, приховував свої почуття — Драко був дурнем.

 — Ні, — сказав Гаррі. — Це…​ це не зовсім так, Драко, я, я навіть не знаю, як тобі пояснити, хіба що скажу, що така думка, вона, — Гаррі перехопило подих, — її ніколи не використаєш, щоб викликати патронуса…​

У Драко, попри все, защемило серце.

 — Ти що, вдаєш, ніби просто забудеш про власних батьків? Ти хочеш сказати, що мені варто просто взяти й забути про мою матір?

 — Тож ти і я змушені бути ворогами, так? — тепер вже Гаррі заговорив, як знавіснілий. — Що такого ми коли-небудь зробили один одному, що зараз мусимо стати ворогами? Я не згодний вступати в цю пастку! Справедливість не може бути в тому, щоб ми обидва мали нападати один на одного, це безґлуздо!

Гаррі зупинився, глибоко вдихнув, на секунду запустив пальці у винятково розкуйовджене волосся. Драко помітив, що долоні Гаррі вкрилися потом зі змоклого волосся.

 — Драко, послухай, не можна очікувати, що ми одразу в усьому будемо однієї думки, ти і я. Тож я не прошу тебе сказати, що Темний Лорд був неправий, коли вбивав мою матір. Скажи лише, що це сумно. Не обговорюватимемо, чи це було потрібно чи виправдано. Я лише попрошу тебе сказати, що тобі сумно, що це сталося, що життя моєї мами було так само цінне, поки що — скажи лише це. А я скажу, що мені дуже сумно, що Нарциса загинула, бо її життя теж було чогось варте. Ми не можемо сподіватися, що одразу будемо однієї думки про все, але якщо ми почнемо з того, що скажемо, що кожне життя — це дорогоцінність, що дуже сумно, коли будь-хто помирає, тоді, я певен, ми колись знайдемо спільне підґрунтя. Ось що я хочу від тебе почути. Не чия була правда. Не хто помилявся. Лише що було дуже сумно, коли померла твоя мама, і також сумно, коли померла моя, і було б сумно, якби померла Герміона Ґрейнджер, бо кожне життя безцінне. Можемо ми зійтись на цьому і відкласти поки що решту, чи достатньо, якщо ми зійдемося на цьому? Можемо ми це, Драко? Це ніби…​ схоже на думку, за допомогою якої хтось міг би викликати патронуса.

В очах Гаррі стояли сльози.

А Драко знову починав сердитися.

 — Дамблдор вбив маму, недостатньо просто сказати, що це сумно! Я не знаю, що ти вважаєш треба робити, але Мелфої мусять помститися!

Не відплатити за смерть члена родини — це за гранню слабкості, за гранню безчестя, це позбавляє сенсу саме твоє існування.

 — Я не сперечаюся з цим, — тихо відказав Гаррі. — Та можеш сказати, що смерть Лілі Поттер — це сумно? Хоча б це?

 — Це…​ — Драко знову не міг підібрати слів. — Я знаю, я знаю, що ти відчуваєш, та хіба ти не розумієш, Гаррі, що для мене навіть просто сказати, що смерть Лілі Поттер — це сумно, вже означає піти проти смертежерів!

 — Драко, ти мусиш вміти сказати, що смертежери в чомусь помилялись! Ти мусиш, бо інакше не зможеш розвиватися як науковець. У тебе на шляху буде шлагбаум, якийсь авторитет, якому ти не здатен суперечити. Не кожна зміна — це поліпшення, але кожне поліпшення — це зміна; ти не можеш зробити нічого краще, якщо не готовий робити щось інакше, ти мусиш дозволити собі досягнути більшого, ніж інші люди! Навіть більшого, ніж твій батько, Драко, навіть більшого, ніж він. Ти мусиш бути в змозі подивитися на щось, що зробив твій батько, і сказати, що це було неправильно, бо він не ідеальний, а якщо ти не можеш це сказати, тоді ти не можеш досягнути більшого.

Батько попереджав був його щовечора перед сном протягом місяця перед його відʼїздом до Гоґвортсу, що там будуть люди з цією метою.

 — Ти хочеш відірвати мене від батька.

 — Відірвати частину тебе. Хочу, щоб ти зміг виправити те, що твій батько зробив неправильно. Щоб ти був у змозі досягнути більшого. Та я не хочу…​ зламати твого патронуса! — голос Гаррі став лагіднішим. — Я б нізащо не хотів затьмарити щось настільки яскраве. Хто знає, можливо і він знадобиться, щоб допомогти гуртожитку Слизерин…​

Це переконувало Драко, ось в чому полягала небезпека, не зважаючи на все, це зачіпало щось у ньому. Треба бути дуже обережним при спілкуванні з Гаррі, позаяк його аргументи звучать надто переконливо, навіть коли він помиляється.

 — Чого ти не визнає́ш, так це того, що Дамблдор сказав був тобі, що ти можеш помститися за смерть твоїх батьків, забравши в лорда Мелфоя його сина…​

 — Ні. Ні. Це просто неправда, — Гаррі глибоко вдихнув. — Я не знав ані хто такий Дамблдор, ані хто такий Темний Лорд, ані хто такі смертежери, ані як померли мої батьки, і дізнався лише за три дні до початку навчального року. Того дня, коли ми з тобою вперше зустрілися в крамниці одягу, ось тоді я дізнався. А Дамблдору навіть не до вподоби маґлівська наука, чи принаймні він так каже, я мав нагоду якось випробувати його. Помститися смертежерам через тебе мені ніколи не спадало на думку, жодного разу аж дотепер. Я не знав, хто такі Мелфої, коли зустрів тебе в крамниці одягу, і ти мені сподобався.

Запала довга тиша.

 — Якби ж то я міг тобі довіряти, — сказав Драко. Його голос тремтів. — Якби ж я міг просто знати, що ти кажеш правду, все було б настільки простішим…​

А тоді на Драко зійшло осяяння.

Був спосіб дізнатися, чи Гаррі Поттер справді вірить у те, що каже, про те, що хоче допомогти гуртожитку Слизерин, та про те, що йому сумно через мамину смерть.

Це незаконно, а позаяк йому доведеться обійтись без допомоги батька, то ще й небезпечно, і він навіть не може довірити Гаррі Поттерові допомогу, проте…​

 — Ну добре, — сказав Драко. — Я пропоную визначальний експеримент.

 — Який?

 — Я хочу дати тобі краплю сироватки правди, — сказав Драко. — Лише одну краплю, щоб ти не міг брехати, але не був змушений відповідати. Я не знаю, де я її візьму, але я упевнюсь, що вона безпечна…​

 — Гм, — кахикнув Гаррі. На його обличчі застиг безпомічний вираз. — Драко, тойво…​

 — Не кажи цього, — сказав Драко. Його голос був твердим і спокійним. — Якщо відмовишся, це теж буде швидким результатом мого експерименту.

 — Драко, я — блоколог…​

 — ОЙ, ЦЕ ТАКЕ ЛАЙНО…​

 — Мене тренував містер Бестер. Професор Квірел організував заняття. Послухай, Драко, я прийму одну краплю сироватки правди, якщо ти зможеш її дістати, я просто попереджаю тебе, що я блоколог. Не найкращий, але містер Бестер стверджує, що я можу ставити суцільний блок та ймовірно здатен протистояти сироватці правди.

 — Ти — першокласник! Це маячня якась!

 — Є в тебе виманолог, якому ти довіряєш? Я залюбки продемонструю…​ Послухай, Драко, мені шкода, але хіба той факт, що я тобі сказав, нічого не вартий? Я міг би просто дозволити тобі провести експеримент, і все.

 — ЧОМУ? Ну чому ти завжди такий, Гаррі? Чому тобі обов’язково треба все зіпсувати, навіть коли це НЕМОЖЛИВО? І припини посміхатися, це не смішно!

 — Вибач, мені дуже шкода, я знаю, що це не смішно, я…​

Пройшов деякий час, перш ніж Драко зміг опанувати себе.

Та Гаррі мав рацію. Гаррі міг просто дозволити Драко дати йому сироватку правди. Якщо він і справді блоколог…​ Драко не знав, якого виманолога він міг би попросити зробити перевірку, але принаймні він міг спитати професора Квірела, чи все це правда…​ Чи міг Драко довіряти професорові Квірелу? Може, професор Квірел скаже будь-що, про що Гаррі його попросить.

А тоді Драко згадав іншу річ, про яку Гаррі сказав був запитати професора Квірела, і на думку йому спав інший тест.

 — Ти знаєш, — сказав Драко. — Ти знаєш, чого це мені коштуватиме, якщо я погоджусь з тим, що отрута, яка знищує гуртожиток Слизерин, — це ненависть до чаклунів маґлівського роду, і скажу, що смерть Лілі Поттер — це сумно. У цьому і полягає частина твого плану, не кажи мені, що це не так.

Гаррі нічого не сказав, що було з його боку дуже розумно.

 — Я хочу про щось попросити тебе в обмін на це, — сказав Драко. — А перед тим я б хотів провести ще один дослід…​

* * *

Драко розчахнув двері, на які йому вказали були портрети, і цього разу це були правильні двері. Перед ними відкрилася невеличка порожня камʼяна площадка, окреслена нічним небом. Не такий дах, з якого він був скинув Гаррі, а малесенький охайний дворик, тільки високо над землею. З огорожею, з вишуканим різьбленням на плитах камʼяної підлоги…​ Стільки художнього таланту було вкладено у створення Гоґвортсу — це досі вселяло в Драко благоговіння. Напевно, був якийсь спосіб зробити це все разом, адже ніхто не міг би так детально проробити всю цю громаду послідовно, дрібниця за дрібницею. Замок змінювався, і кожний новий елемент був таким. Це настільки перевершує будь-яку магію цих згасаючих днів, що ніхто б і не повірив в таке, якби сам Гоґвортс не був доказом.

Зимове нічне небо було безхмарним і простиглим. Тепер, в останні дні січня, темнішало задовго до настання учнівської комендантської години.

У прозорому повітрі яскраво світилися зірки.

Гаррі казав був, що перебування під зірками йому допоможе.

Драко торкнувся своїх грудей паличкою, звично ковзнув пальцями і сказав «Термос». Тепло розлилося його тілом, починаючи з серця; вітер все ще дув йому в обличчя, але йому більше не було холодно.

 — Термос, — почув він голос Гаррі позаду себе.

Разом вони підійшли до поручнів, щоб подивитися на терени Гоґвортсу далеко внизу. Драко спробував прикинути, чи вони були на одній з тих веж, що їх видно ззовні, і зрозумів, що зараз в нього не зовсім виходить уявити собі Гоґвортс ззовні. А щодо території внизу, то вона виглядала так само: розмитим силуетом бовванів Заборонений ліс, від Гоґвортського озера відблискувало місячне світло.

 — Знаєш, — почувся тихий голос Гаррі десь збоку від нього, де той так само спирався руками на поручень, — одного маґли дійсно не розуміють — що варто було б на ніч вимикати все це їхнє світло. Ніколи не вимикають, ані на годину раз на місяць, ані на пʼятнадцять хвилиночок раз на рік. Фотони розсіюються в атмосфері і засвічують все, крім найяскравіших зірок, і нічне небо вже зовсім не так виглядає, хіба якщо відʼїхати подалі від всіх міст. Одного разу подивившись на небо над Гоґвортсом, вже важко уявити собі життя в маґлівському місті, де не видно зірок. Точно не захочеш провести все своє життя в маґлівських містах, якщо бачив хоча б раз нічне небо над Гоґвортсом.

Драко глянув на Гаррі і побачив, що той задер голову догори і роздивляється Чумацький Шлях, величезною аркою навислий над темрявою.

 — Звісно, — продовжив Гаррі так само тихо, — взагалі з Землі нормально зірок не видно, позаяк повітря завжди заважає. Якщо хочеш побачити, як зірки горять по-справжньому, яскраво і невблаганно, які вони насправді — треба дивитися звідкись деінде. У тебе бувало так, Драко, коли тобі хотілося підхопитися в нічне небо і піти шукати чогось цікавого довкола інших, далеких сонць? Якби могутність магії не знала обмежень, якби ти міг зробити будь-що — чи це було б серед речей, що ти б їх зробив?

Запанувала тиша, а тоді Драко усвідомив, що від нього очікують відповіді.

 — Я ніколи раніше не думав про таке, — сказав Драко. Несвідомо він теж стишив голос. — Ти дійсно гадаєш, що хтось колись таке зможе?

 — Я не думаю, що це буде просто, — сказав Гаррі. — Та я знаю, що не збираюся все своє життя провести на Землі.

Це було б сміховинно, якби Драко не знав, що вже були маґли, що спромоглися полетіти з Землі, і навіть без використання магії.

 — Щоб пройти твою перевірку, — сказав Гаррі, — я скажу, що для мене означає ця думка, уся цілком, а не скорочена версія, яку я намагався тобі розʼяснити раніше. Але ти будеш у змозі зрозуміти, що це та сама думка, просто більш загальна. Отже моя версія думки, Драко, полягає в тому, що ми дістанемося зірок і, можливо, знайдемо там інших людей. Якщо так, то вони певно не будуть на нас схожі. Це можуть бути істоти, що ростуть як кристали, чи великі пульсуючі краплі…​ чи вони можуть бути створені з магії, я про це подумав лише зараз. Отже, враховуючи які вони дивні, як впізнати особистість? Не за формою, не за тим, скільки в них рук чи ніг. Не за тим, з якої речовини вони складаються: плоть це, кристали, чи щось, чого я й уявити не можу. Можна розпізнати, що вони люди, за їхнім розумом. Та навіть їхній розум не працюватиме, як наш. Але будь-що, що живе, думає, усвідомлює себе й не хоче померти — це сумно, Драко, сумно, якщо цій людині доводиться помирати, адже вона цього не хоче. Порівняно з тими, хто може жити поряд з іншими зірками, кожна людська істота, що колись жила, ми всі ніби браття та сестри, нас ледве можна розрізнити. Інопланетяни, що зустрінуть нас, не бачитимуть британців чи французів — вони не зможуть їх розрізнити, вони бачитимуть просто людських істот. Людей, що можуть любити, ненавидіти, сміятися й плакати. І для них, для тих, хто там, ми всі через це будемо ніби горошини в одному стручку. Втім, вони будуть іншими. Справді іншими. Але це не зупинить нас, і не зупинить їх, якщо ми разом захочемо бути друзями.

Гаррі здійняв паличку, а Драко відвернувся, як і обіцяв. Він дивився на камʼяну підлогу й камʼяну стіну, в якій були двері. Драко обіцяв був не дивитися й нікому не казати про те, що сказав Гаррі, як і про все інше, що сталося цієї ночі, хоча він не знав, чому це має бути аж такою таємницею.

 — Я маю мрію, — почув Драко голос Гаррі, — що колись розумних істот оцінюватимуть за їхнім розумом, а не за їхнім кольором, формою чи речовиною, з якої вони зроблені, чи за тим, ким були їхні батьки. Бо якщо ми колись зможемо подружитися з кришталевими штуками, то як безґлуздо, якщо ми не зможемо подружитися з маґлородцями, що тієї ж форми, як ми, думають, як ми, і схожі з нами, як горошини в стручку? Кришталеві штуки навіть не зможуть нас розрізнити. Невже можливо уявити, щоб ненависть, що отруює гуртожиток Слизерин, варто було взяти з собою до зірок? Кожне життя безцінне, усе, що думає, усвідомлює себе й не хоче померти. Життя Лілі Поттер було безцінним і життя Нарциси Мелфой було безцінним, хоча для них вже запізно, і це сумно, що вони померли. Але є інші життя, що досі живуть, і за які варто боротися. Твоє життя, моє життя, життя Герміони Ґрейнджер, усі життя на Землі, і всі життя поза нею, які треба обороняти й захищати, ЕКСПЕКТО ПАТРОНУМ!

І було світло.

Усе стало срібним у цьому світлі: камʼяна підлога, камʼяна стіна, двері, огорожа, відбиття світла було таким сліпучим, що ледве можна було це все розгледіти, видавалося, що навіть повітря сяяло, а світло ставало яскравішим, яскравішим і ще яскравішим…​

Коли світло згасло, це було шоком. Драко автоматично дістав носовичок з мантії, і лише тоді зрозумів, що плаче.

 — Ось твій результат досліду, — тихо сказав Гаррі. — Я справді вірю в цю думку.

Драко повільно обернувся до Гаррі, що вже опустив паличку.

 — Це ж якийсь фокус, правда? — запитав Драко. Він просто не міг витримати більше потрясінь. — Твій патронус…​ Не може справді бути таким яскравим…​

І втім це було світло патронуса, коли вже знаєш, на що дивитися, то його ні з чим не сплутаєш.

 — Це була істинна форма чарів патронуса. Вона дозволяє необмежено вкладати свою силу в патронус. І доки ти не спитав, я не в Дамблдора цього навчився. Він не знає таємниці, і не зміг би створити такого патронуса, якби знав. Я розвʼязав загадку сам. І я знав, щойно зрозумів, що про це закляття не можна говорити. Заради тебе я пройшов твою перевірку. Але ти не маєш про це нікому казати, Драко.

Драко вже ні в чому не був упевнений, він не знав, де була справжня сила чи правда. Подвійний зір, подвійний зір. Драко хотів назвати ідеали Гаррі слабкістю, гафелпафською дурницею, тим типом брехні, яку правителі згодовують населенню для заспокоєння, і що Гаррі був достатньо дурним, щоб самому в неї повірити, дурня, що її сприйняли серйозно й підвели до божевільних висот, піднесли до самих зірок…​

Щось гарне й приховане, таємниче та яскраве…​

 — Чи зможу, — прошепотів Драко, — я колись створити такого патронуса?

 — Якщо завжди шукатимеш правди і якщо не відкидатимеш теплі думки, коли натраплятимеш на них, то я впевнений, що зможеш. Гадаю, людина може досягти будь-чого, якщо старатиметься достатньо довго. Навіть зірок.

Драко знову протер очі носовичком.

 — Нам треба повертатися всередину, — нерівно сказав він, — хтось міг побачити все це світло…​

Гаррі кивнув та пішов до дверей. Драко востаннє поглянув на нічне небо перед тим, як піти слідом.

Ким був Хлопчик-Що-Вижив, що він вже був блокологом, міг створювати істинну форму чарів патронуса й робити інші дивні речі? Яким був патронус Гаррі, що його не можна бачити?

Драко не ставив цих питань, бо Гаррі міг і відповісти, а Драко не готовий був до подальших потрясінь сьогодні. Зовсім. Ще одне потрясіння і його голова просто впаде з плеч і поскаче, поскаче коридорами Гоґвортсу.

* * *

Вони пірнули в невеличку нішу замість того, щоб долати весь шлях до звичної кімнати, на прохання Драко. Він був надто знервованим, щоб відкладати далі.

Драко звів барʼєр тиші і з безмовним питанням подивився на Гаррі.

 — Я обміркував це, — сказав Гаррі. — Я зроблю це, але є пʼять умов…​

 — Пʼять?

 — Так, пʼять. Послухай, Драко, така обітниця просто проситься десь піти страшенно не так, ти сам знаєш, що якби це була пʼєса, то вона обернулася б чимось жахливим…​

 — Ну, тут не пʼєса! Дамблдор вбив матір. Він злий. Це одна з тих речей, про які ти кажеш, які не мають бути складними.

 — Драко, — обережно сказав Гаррі, — я знаю лише те, що ти кажеш, що Луціус каже, що Дамблдор каже, що він вбив Нарцису. Щоб цілковито в це вірити, я маю довіряти тобі, і Луціусові і Дамблдорові. Отже, як я й казав, є умови. Перша — ти в будь-який час можеш звільнити мене від обітниці, якщо тобі більше вона не здаватиметься слушною. Звісно, це має бути свідоме й навмисне рішення з твого боку, а не щось на кшталт невдало кинутих слів.

 — Гаразд, — сказав Драко. Це звучало безпечно.

 — Друга умова: я даю обітницю вважати ворогом будь-кого, хто вбив Нарцису, що я визначу якомога краще в міру моїх здібностей раціоналіста. Чи то буде Дамблдор, чи хтось інший. І я обіцяю, що використовуватиму свої здібності раціоналіста на повну, щоб моє судження було чесним. Згода?

 — Мені це не до вподоби, — сказав Драко. І це було так, уся суть була в тому, щоб змусити Гаррі ніколи не бути на боці Дамблдора. Втім, якщо Гаррі був чесним, то він доволі скоро визначить Дамблдора як винного. А якщо він був нечесним, то він вже порушив своє слово. — Проте я погоджуюся.

 — Третя умова: Нарцису мали спалити живцем. Якщо ця частина історії — перебільшення, щоб все звучало ще гірше, то я сам вирішую, тримати цю обітницю чи ні. Хороші люди інколи мають вбивати. Але вони не мають катувати людей до смерті. Саме через те, що Нарцису спалили живцем, я знаю, що хай хто це зробив — злий.

Драко стримався — ледве.

 — Четверта умова: якщо руки самої Нарциси не чисті, і, скажімо, вона довела до божевілля чиюсь дитину «Круціатусом», і та людина спалила Нарцису з помсти, то все знову може бути скасовано. Бо спалити її було все одно неправильним, вони мали просто вбити її без болю, але це не таке саме зло, як в разі, якщо вона просто любила Луціуса й ніколи не робила нічого поганого, як ти сказав. Пʼята умова: якщо того, хто вбив Нарцису, якимось чином обдурили, щоб він це зробив, то моїм ворогом буде та людина, що обдурила.

 — Це все справді звучить, ніби ти плануєш якимось чином викрутитися…​

 — Драко, я не записуватиму у вороги хорошу людину ані для тебе, ані для будь-кого. Я маю справді вірити, що вона справді на боці зла. Але я обміркував це, і мені здається, що якщо Нарциса сама не винна у злі, просто закохалася в Луціуса й вирішила бути його дружиною, тоді хай хто спалив її живцем у власній спальні навряд чи хороший хлопець. І я візьму обітницю вважати ворогом будь-кого, хто спричинив це, будь то Дамблдор чи хтось інший, хіба що ти з власної волі звільниш мене від обітниці. Сподіваюся, через це все не піде шкереберть, як сталося б у пʼєсі.

 — Я не задоволений, — сказав Драко. — Але гаразд. Ти обіцяєш вважати вбивцю моєї матері своїм ворогом, а я…​

Гаррі терпляче чекав, доки Драко намагався відновити голос.

 — Я допоможу тобі виправити проблему Слизерину з ненавистю до маґлородців, — пошепки завершив Драко. — І скажу, що це сумно, що Лілі Поттер померла.

 — Хай буде так, — сказав Гаррі.

І було це зроблено.

Розлам, Драко знав, щойно трохи поширшав. Ні, не трохи — сильно. Він відчував, ніби його відносить в океан, він загублюється, і його відносить усе далі й далі від берега, далі й далі від дому…​

 — Перепрошую, — сказав Драко.

Він відвернувся від Гаррі та спробував заспокоїтися. Він мав провести цей дослід і не хотів зазнати невдачі через те, що нервує чи соромиться.

Драко здійняв паличку в початкову позицію для чарів патронуса.

Він згадав, як падав з мітли, біль, страх, уявив, що страх надходить від високої фігури в плащі, що скидалася на мерця, що його залишили у воді.

А тоді Драко заплющив очі, щоб ліпше згадати, як батько тримав його маленькі, холодні руки у власних теплих та сильних.

Не бійся, сину, я тут…​

Він різко змахнув паличкою, щоб відігнати страх, і здивувався її силі. А тоді згадав, що батько не загубився, що він ніколи його не загубить, що він завжди буде поряд, і буде сильним, хай що трапиться з Драко, та закричав: «Експекто Патронум!»

Драко розплющив очі.

І сяюча змія поглянула на нього, анітрохи не менш яскрава, ніж перше.

Він почув, як Гаррі видихнув, ніби від полегшення, за його спиною.

Драко поглянув на біле світло. Видавалося, що все ж таки він не повністю загублений.

 — Це нагадало мені, — сказав Гаррі по деякому часі. — Можна ми перевіримо мою гіпотезу щодо того, як за допомогою патронусів відправляти повідомлення?

 — А це мене здивує? Бо мені достатньо сюрпризів на сьогодні.

* * *

Гаррі стверджував, що ідея зовсім не дивна, і він не міг уявити, що тут може здивувати Драко, через що він чомусь нервував лише більше. Але Драко розумів, як важливо мати змогу надсилати повідомлення в надзвичайних ситуаціях.

Хитрість — чи принаймні в цьому була гіпотеза Гаррі — була в тому, щоб хотіти розповсюдити гарні новини, хотіти, щоб одержувач дізнався правду про ту щасливу думку, яку ти використав для створення патронуса. Тільки замість того, щоб розповісти одержувачу словами, сам патронус був повідомленням. Самим бажанням продемонструвати це, патронус піде до них.

 — Перекажи Гаррі, — сказав Драко світлій змії, хоча Гаррі стояв лише в декількох кроках від нього з іншого боку кімнати, — ем…​ бійся зеленої мавпи.

Це був знак в одній з пʼєс, яку Драко колись бачив.

І, як і раніше на станції Кінґс-Крос, Драко хотів, щоб Гаррі дізнався, що батько завжди про нього піклувався. Тільки цього разу замість того, щоб сказати йому про це словами, він хотів сказати це найщасливішою думкою.

Яскрава змія поплазувала на інший бік кімнати. Видавалося, вона повзе більше повітрям, ніж каменем. Вона дісталася Гаррі після нетривалої подорожі…​

…​і сказала Гаррі дивним голосом, який напевно чули інші люди, коли Драко розмовляв:

 — Бійся зеленої мавпи.

 — Хссссс сссс сшсшсссс, — сказав Гаррі.

Змія поплазувала підлогою назад до Драко.

 — Гаррі каже, що повідомлення отримано й підтверджено, — сказав сяючий синій крайт голосом Драко.

 — Гм. А розмовляти з патронусами трохи дивно.

…​

…​

…​

…​

 — Чого ти так на мене дивишся? — запитав спадкоємець Слизерина.

* * *

Наслідки:

Гаррі витріщався на Драко.

 — Ти маєш на увазі лише магічних змій, так?

 — Н-ні, — відповів Драко. Він був доволі блідим, і досі трохи заїкався, але принаймні безґлуздий шум, що він його видавав раніше, вже припинився. — Ти парселмовець, ти можеш розмовляти парселмовою, це мова усіх змій звідусіля. Ти можеш розуміти будь-яку змію, коли вона розмовляє, а вони розуміють тебе, коли ти розмовляєш з ними…​ Гаррі ти ну ніяк не можеш вірити, що тебе розподілили до Рейвенклову! Ти спадкоємець Слизерина!

…​

…​

…​

…​

…​

 — ЗМІЇ РОЗУМНІ?

Розділ 48. Утилітарні пріоритети

Субота, перший ранок лютого, за столом Рейвенклову хлопець тримає тарілку з високою купою овочів та нервово досліджує свої страви на найдрібнішу наявність мʼяса.

Можливо, він перегинав палицю. Після того, як він оговтався був від шоку, здоровий ґлузд Гаррі прокинувся та запропонував гіпотезу, що «парселмова» — лише лінгвістичний інтерфейс для керування зміями…​

…​зрештою, змії ж не могли справді мати інтелект людського рівня, хтось би вже помітив це. З істот, що мають лінгвістичні здібності, наскільки було відомо Гаррі, найменший мозок був у африканських сірих папуг, що їх навчала Ірен Пеперберґ. І це була неструктурована протомова, у виду зі складними шлюбними іграми, вони мали потребу моделювати інших папуг. А згідно з тим, що зміг згадати Драко, розмови змій з парселмовцями скидалися на звичайні людські розмови — тобто вони мали повноцінну рекурсивну синтаксичну граматику. А щоб у гомінідів це розвилося, потрібен був час, величезні мізки й високий тиск соціального відбору. Гаррі ніколи не чув, щоб у змій взагалі було якесь суспільство. А враховуючи, що у світі існують тисячі й тисячі різних видів змій, як вони всі могли отримати однакову версію їхньої гаданої мови «парселмова»?

Звісно, це все був лише здоровий ґлузд, що в нього Гаррі вже почав втрачати віру.

Але Гаррі був упевнений, що хоч колись чув був, як змії шиплять у телевізорі — зрештою, він десь дізнався, як це звучить, і це не звучало для нього як мова, що сильно заспокоювало…​

…​спершу. Проблема була в тому, що Драко також стверджував був, що парселмовці могли давати зміям довгі складні місії. І якщо це було правдою, то парселмовці мали робити змій назавжди розумними, коли розмовляли з ними. У найгіршому випадку, це робило їх самосвідомими, як Гаррі випадково вчинив із Сортувальним Капелюхом.

А коли Гаррі запропонував був цю гіпотезу, Драко заявив, що памʼятав одну історію — Гаррі молився Ктулху, щоб бодай ця історія виявилася просто казочкою, вона й звучала схоже, але існувала історія — про те, як Салазар Слизерин відправив сміливого юного змія на завдання збирати інформацію від інших змій.

Якщо будь-яка змія, що з нею порозмовляв парсемовець, могла зробити інших змій самосвідомими, коли розмовляла з ними, тоді…​

Тоді…​

Гаррі навіть не знав, навіщо його розум видавав усі ці «тоді…​ тоді…​», хоча він чудово знав, як працює геометрична прогресія, йому просто зірвало дах від абсолютного морального жаху.

А що як хтось винайшов закляття, щоб розмовляти з коровами?

Що як існувала куркомова?

Чи взагалі…​

Гаррі заклякнув на місці від раптової думки саме коли виделка з морквинами от-от мала увійти до рота.

Це не може, це просто не може бути правдою, звісно жоден чарівник не міг бути достатньо дурним, щоб зробити ЦЕ…​

І Гаррі знав, з жахливим відчуттям, що ну звісно вони легко могли бути такими дурними. Салазар Слизерин напевно навіть на мить не замислився про моральні наслідки наділення змій інтелектом, йому навіть на думку не спадало, що маґлородці достатньо розумні, щоб заслуговувати на особисті права. Більшість людей навіть не помічають моральних проблем, доки хтось інший не вкаже на них…​

 — Гаррі? — запитав Террі, що сидів поряд. Видавалося, він боявся, що пожалкує про своє питання. — Чому ти так витріщаєшся на свою виделку?

 — Я починаю вважати, що магію варто заборонити. До речі, ти колись чув про чарівників, що можуть розмовляти з рослинами?

* * *

Террі нічого такого не чув.

Як і жоден з рейвенкловців-семикласників, яких питав Гаррі.

І тепер Гаррі повернувся до своєї тарілки, але ще не сів поряд — він втупився у тарілку овочів зі зневірою. Він відчував дедалі сильніший голод, а пізніше відвідуватиме «У Мері», де подають неймовірно смачні страви…​ Гаррі вкрай спокушала ідея просто повернутися до вчорашніх звичок у їжі та й по всьому.

Ти маєш щось їсти, сказав його внутрішній слизеринець. Хтось міг чхнути самосвідомістю на курок зне надтобільшою імовірністю, ніж на рослини, то якщо все одно їсти щось з невідомим рівнем розуму, тоді чому б не зʼїсти чарівних, добре засмажених дірікольних скибок?

Я не впевнений, що це правильна утилітарна логіка…​

О, бажаєте утилітарної логіки? Отримайте одну порцію утилітарної логіки: навіть у малоймовірному випадку, що якийсь ідіотвпоравсянаділити самосвідомістю курок,твоянаукова діяльність має шанси відкрити цей факт і дати можливість вжити якихось заходів. Якщо ти зможеш завершити свої дослідження навіть трохи швидше,не обмежуючисебе дієтою, тоді, хай як контрінтуїтивно це може бути,найкраще, що ти можеш зробити для порятунку найбільшої кількості можливо-розумного хто-зна-чого — цене гаятичас на безпідставні здогади щодо того, що може мати інтелект. Крім того, ельфи-домовики вже приготували їжу, хай що ти візьмеш собі на тарілку.

Гаррі обміркував це. Це був доволі звабливий хід думок…​

Добре!, сказав слизеринець. Втішно бачити, що ти тепер розумієш: найбільш моральний вибір — жертвувати життями розумних істот заради власного комфорту, для гамування своїх страхітливих апетитів, для збоченого задоволення від роздирання їх на шматки зубами…​

Що? обурено подумав Гаррі. Ти на чиєму боці?

Його внутрішній слизеринець ментально посміхнувся.

Ти теж колись приймеш доктрину того…​ що мʼясо виправдовує засоби.

І додав трохи ментального хихотіння.

Після того як Гаррі почав хвилюватися щодо розумності рослин всі його не рейвенкловські компоненти ніяк не могли сприйняти його моральні перестороги серйозно. Гафелпафець кричав Канібалізм! щоразу, як Гаррі намагався подумати про абсолютно будь-яку їжу, а ґрифіндорець малював в уяві, як ця їжа кричить, доки він її їсть, навіть якщо це був, скажімо, сендвіч…​

Канібалізм!

ААААЙ НЕ ЇЖ МЕНЕ…​

Ігноруй крики, все одно їж! Цього разу безпечно ігнорувати етику заради вищої мети, аджевсі іншівважають, що їсти сендвічі нормально, тому твоя звичайна раціоналізація про малоймовірний великий збиток в разі, якщо тебе впіймають, недоречна…​

Гаррі ментально зітхнув та подумав: Якщо вас влаштовує, щонасможуть зʼїсти гігантські монстри, що не провели достатньо досліджень з приводу того, чимирозумні.

Мене влаштовує, сказав слизеринець. Усіх це влаштовує? (внутрішні ментальні кивки головами.) Чудово, то тепер можемо повертатися до добре засмажених дірікольних скибок?

Ні, спочатку я маю ще деякий час приділити дослідженню того, що розумно, а що ні. А тепер замовкніть.

І Гаррі впевнено відвернувся від повної тарілки ох-яких-спокусливих овочів та попрямував до бібліотеки…​

Та просто їж учнів, сказав гафелпафець. Щодоїхньоїрозумності немає сумнівів.

Ти ж знаєш, що хочеш цього, сказав ґрифіндорець. Закладаюся, що наймолодші — найсмачніші.

Гаррі починав непокоїтися, чи не пошкодив був дементор якимось чином їхні уявні особистості.

* * *

 — Ну серйозно, — сказала Герміона. Голос дівчини був дещо несхвальним, вона проглядала книжкові полиці з гербалогії у бібліотеці Гоґвортсу. Гаррі залишив був їй повідомлення, у якому просив прийти до бібліотеки після сніданку, який Гаррі пропустив. Але навіть коли Гаррі розповів їй тему дня, це її анітрохи не вразило. — Знаєш, у чому твоя проблема, Гаррі? Ти не вмієш розставляти пріоритети. Тобі щось спадає на гадку, і ти вже стрімголов кудись біжиш.

 — Я чудово вмію розставляти пріоритети, — сказав Гаррі. Він вихопив з полиці «Овоч хитрий» Кейсі Макнамари й почав гортати перші сторінки в пошуку змісту. — Ось чому я хочу дізнатися, чи вміють рослини розмовляти перед тим, як зʼїм свої морквини.

 — Тобі не здається, що в нас двох є більш важливі речі, якими варто перейматися?

Ой, ти прямо як Драко, подумав Гаррі, але, звісно ж, не сказав цього вголос. Вголос він сказав:

 — Що може бути важливішим за те, що рослини можуть виявитися розумними?

Поряд з ним запала непроста тиша, доки Гаррі продивлявся зміст. Там і справді був розділ про мову рослин, через що в Гаррі перехопило подих, і його руки швидко почали гортати книжку в пошуках потрібної сторінки.

 — Інколи, — сказала Герміона Ґрейнджер, — я справді, чесно, зовсім не розумію, що коїться в цій твоїй голові.

 — Слухай, це питання множення, розумієш? У світі багато рослин. Якщо вони не розумні, то вони неважливі, проте якщо рослини — це люди, то в них більша моральна вага, ніж у всього людства разом. Так, звісно, твій мозок не усвідомлює цього інтуїтивно, проте лише через те, що він не вміє множити. Наприклад, якщо спитати три окремих групи канадських родин, скільки вони заплатять, щоб врятувати дві тисячі, двадцять тисяч і двісті тисяч птахів від смерті в нафтових калюжах, то три групи скажуть, що готові заплатити сімдесят пʼять, вісімдесят вісім та вісімдесят доларів відповідно. Іншими словами, однакові суми. Це називається «нехтування масштабом». Твій мозок уявляє одного птаха, що борсається в калюжі нафти, і це зображення викликає певну силу емоцій, що визначає твою готовність платити. Проте ніхто не може уявити навіть дві тисячі чогось, тому кількість просто пускається повз вуха. Тепер спробуй врахувати це упередження щодо сотні трильйонів розумних травинок, і ти зрозумієш, що це в тисячу разів важливіше, ніж те, яким важливим ми звикли вважати людство…​ о, дякувати Азатотові, тут сказано, що просто мандраґори вміють розмовляти й вони використовують звичайну людську мову, а не існує якесь закляття, щоб розмовляти з будь-якою рослиною…​

 — До мене вчора під час сніданку підійшов Рон, — сказала Герміона. Тепер її голос був дещо тихим, трохи сумним і, напевно, навіть трохи наляканим. — Він сказав, що для нього було страхітливим шоком побачити, як я тебе цілую. А те, що ти сказав, доки був дементований, мало б показати мені, скільки зла ти приховуєш всередині. І що коли я збираюся бути послідовницею темного чаклуна, то він не впевнений, чи хоче бути в моєму війську після цього.

Гаррі припинив гортати сторінки. Видавалося, що мозок Гаррі з усіма своїми абстрактними знаннями все одно був не здатен оцінити масштаб на бодай якомусь емоційному рівні, адже він насильно відірвав увагу від трильйонів можливо-розумних травинок, що можуть страждати й помирати цієї миті, й перевів увагу до однієї людської істоти, що, як склалося, була ближча й дорожча.

 — Рон — найбільша дупа у світі, — сказав Гаррі. — Цього не друкують в газеті, бо це не новина. Отже, після того, як ти його звільнила, скільки рук та ніг ти йому зламала?

 — Я намагалася сказати йому, що все не так, — провадила Герміона далі цим тихим голосом. — Я намагалася сказати йому, що ти не такий, і що між нами все не так, але, видається, це лише робило його навіть більш…​ більш таким, яким він був.

 — Ну, звичайно, — сказав Гаррі. Його здивувало, що він не розсердився на капітана Візлі ще більше, проте турбота про Герміону, видається, наразі затьмарила все інше. — Що більше ти виправдовуєшся перед людьми, то більше приймаєш, що вони в праві ставити твої дії під сумнів. Це показує, що ти вважаєш їх своїми суддями, і щойно ти надаєш комусь таку владу над собою, вони тиснуть більше й більше, — це був один з уроків Драко Мелфоя, що Гаррі здався справді розумним: люди, що намагалися захиститися, отримували лише прискіпливі питання й зауваження і ніколи не могли задовольнити своїх допитувачів. Але якщо одразу продемонструвати, що ти знаменитість і поза соціальними нормами, то люди навіть не намагатимуться запамʼятати більшість порушень. — Ось тому, коли Рон підійшов до мене, доки я сидів за рейвенкловським столом, і сказав, щоб я тримався від тебе подалі, я витягнув руку над підлогою та сказав: «Бачиш, як високо я тримаю руку? Щоб розмовляти зі мною потрібен інтелект принаймні такого рівня.» Тоді він звинуватив мене, ніби я, цитата, засмоктую тебе в темряву, кінець цитати, тому я склав губи й зробив сьооооорб, потім його рот ще видавав якісь звуки, але я застосував чари тиші. Навряд чи він ще спробує читати мені лекції.

 — Я розумію, чому ти так вчинив, — напружено сказала Герміона, — я теж хотіла просто прогнати його, але мені справді прикро, що ти це зробив, через це для мене це лише все ускладнює, Гаррі!

Гаррі знову підвів погляд з «Овоч хитрий» — все одно йому не читалося — і побачив, що Герміона досі читала якусь книжку й не дивилася на нього. Її руки перегортали сторінки, навіть коли він дивився.

 — Гадаю, ти вибрала неправильний підхід, щойно навіть спробувала захищатися. Я справді так вважаю. Ти та, хто ти є. Ти дружиш з тим, з ким забажаєш. Скажи будь-кому, хто сумнівається в тобі, йти до дідька.

Герміона лише похитала головою та перегорнула чергову сторінку.

 — Варіант два. Піди до Фреда з Джорджем та скажи їм порозмовляти з їхнім заблудлим братиком. Ці двоє безсумнівно хороші хлопці…​

 — Проблема не лише в Роні, — сказала Герміона ледь не пошепки. — Багато хто каже таке, Гаррі. Навіть Менді схвильовано на мене дивиться, коли їй здається, що я не бачу. Хіба це не кумедно? Я все хвилююся, що професор Квірел засмоктує тебе в темряву, а тепер люди попереджають мене так само, як я попереджаю тебе.

 — Ну, так. Це хоч трохи заспокоює тебе щодо мене й професора Квірела?

 — Одним словом: ні.

Запала достатньо довга тиша, щоб Герміона перегорнула ще одну сторінку. Лише потім вона сказала вже справді пошепки:

 — І…​ І Падма розповідає всім, що я не можу створити п-патронуса, і тому лише вдаю, що х-хороша…​

 — Сама Падма навіть не спробувала! — обурився Гаррі. — Якби ти була темною чаклункою, що лише прикидається, то ти б не пробувала у всіх на очах, вони що, гадають, що ти дурна?

Герміона трохи усміхнулася й декілька разів кліпнула очима.

 — Гей, мені треба хвилюватися щодо того, щоб справді не стати злим. У тебе найгірший сценарій — люди гадатимуть, що ти гірша, ніж є насправді. Невже це тебе вбʼє? Тобто, хіба все аж так погано?

Дівчинка кивнула, вона сильно скривилася.

 — Слухай, Герміоно…​ Якщо ти так сильно хвилюєшся про думку інших, якщо ти нещаслива щоразу, як хтось уявляє тебе не так, як ти уявляєш себе, то ти вже прирікаєш себе на нещасливе життя. Ніхто ніколи не вважає нас такими, якими ми вважаємо себе самі.

 — Я не знаю, як це тобі розтлумачити, — сумно й лагідно сказала Герміона. — Я не впевнена, що ти взагалі здатен це зрозуміти, Гаррі. Мені спадає на думку лише сказати: а як би ти почувався, якби я вважала тебе злим?

 — Ну…​ — Гаррі уявив це. — Так, це було б боляче. Дуже. Але ти хороша людина, що з розумом обмірковує такі питання. Ти заслужила цю владу наді мною, це б щось означало, якби ти вважала, що я чиню зло. Не можу назвати жодного іншого учня, чия думка для мене б значила стільки ж…​

 — Ти можеш так жити, — прошепотіла Герміона Ґрейнджер. — Я — ні.

Дівчина прочитала ще три сторінки в тиші, а Гаррі звернув погляд до своєї книжки й намагався знову сконцентруватися, коли Герміона нарешті тихесенько запитала:

 — Ти справді впевнений, що мені не можна знати, як викликати патронуса?

 — Я…​ — Гаррі довелося ковтнути клубок у горлі. Він раптом уявив, як це було б, якби він не знав, чому не може створити патронуса, не міг продемонструвати Драко, а йому просто сказали, що на це є причина, і нічого більше. — Герміоно, твій патронус випромінював би таке саме світло, але він не був би нормальним, він не буде таким, яким люди вважають має бути патронус, будь-хто, хто побачив би його, одразу зрозумів би, що коїться щось дивне. Навіть якби я тобі розкрив таємницю, ти б усе одно не змогла нікому продемонструвати свого патронуса, хіба що вони відвернуться в інший бік і бачитимуть лише світло, і…​ і найважливіша частина будь-якої таємниці — це знання, що таємниця існує, ти б змогла показати лише одному чи двом друзям, якби взяла з них обіцянку зберігати мовчання…​ — голос Гаррі безпорадно затихнув.

 — Мене влаштовує, — досі тихо сказала вона.

Дуже важко було просто не вибовкнути таємницю — прямо там, у бібліотеці.

 — Я…​ Я не…​ Мені справді не варто, це небезпечно, Герміоно, ця таємниця може наробити чимало шкоди, якщо відкриється! Хіба ти не чула, як кажуть: «Троє можуть зберегти таємницю лише якщо двоє з них мертві». Розповісти лише найближчим друзям — це те саме, що розповісти всім, бо ти довіряєш не лише їм, а й усім, кому вони довіряють. Це надто важливо, надто ризиковано, це не те рішення, яке варто приймати заради чиєїсь репутації у школі!

 — Гаразд, — сказала Герміона. Вона згорнула книжку й поклала її назад на полицю. — Я не можу зараз зосередитися, Гаррі, вибач.

 — Чи можу я зробити хоч щось інше…​

 — Поводься з усіма приязніше.

Дівчина не озирнулася, доки виходила з-за стосів, можливо, це було на краще, бо хлопець заклякнув на місці.

За деякий час він знову почав гортати сторінки.

Розділ 49. Апріорна інформація

Хлопчик чекає на полянці край незабороненого лісу, біля ґрунтової стежки, що прямує назад до воріт Гоґвортсу в одному напрямку і кудись у далину в іншому. Неподалік стоїть диліжанс, і хлопчик дивиться на нього з деякої відстані, лише подеколи відвертаючи погляд.

Стежкою віддалік наближається силует: чоловік, одягнений у професорську мантію, плентається, опустивши плечі, а його туфлі здіймають клубочки пилу.

За пів хвилини хлопчик ще раз відвів погляд, а потім продовжив спостерігати за диліжансом. Цього короткого погляду було достатньо, щоб помітити, що плечі чоловіка випрямилися, обличчя посвіжішало, а йшов він не здіймаючи жодної пилинки.

 — Вітаю, професоре Квірел, — не відриваючи погляду від диліжансу сказав Гаррі.

 — Салют, — пролунав виважений голос професора Квірела. — Видається, ви тримаєте дистанцію, містере Поттер. Невже ви побачили в нашому диліжансі щось неприродне?

 — Неприродне? — відгукнувся Гаррі. — Та ні, не бачу нічого неприродного. Природні сидіння, природні колеса, природні здоровезні схожі на скелети крилаті коні…​

Обтягнутий шкірою череп обернувся до нього і оскалив зуби, білі та міцні, у схожій на печеру чорній пащі, наче хотів показати, що Гаррі йому подобався не більше, ніж він Гаррі. Другий чорний шкірястий скелет-кінь закинув голову, ніби іржав, але жодного звуку чутно не було.

 — Це тестрали, і вони завжди тягнули цей диліжанс, — спокійно сказав професор Квірел. Він заліз на переднє сидіння, намагаючись триматись якомога правіше. — Вони видимі лише тим, хто бачив смерть і усвідомив це. Гарний захист від більшості тварин-хижаків. Гм. Припускаю, що за першого досвіду з дементором вашим найстрашнішим спогадом виявилася ніч вашої зустрічі з Тим-Кого-Не-Можна-Називати?

Гаррі похмуро кивнув. Це була правильна здогадка, хоча й помилкові аргументи. Ті, хто бачив Смерть…

 — До речі, чи згадали ви щось цікаве?

 — Так, згадав, — сказав Гаррі. Тільки це і більш нічого. Він був ще не готовий висувати звинувачення.

Професор із захисту посміхнувся однією зі своїх нещирих посмішок і нетерпляче вказав на сидіння.

Гаррі скоротив відстань і, здригнувшись, заліз у диліжанс. Після зустрічі з дементором лиховісне передчуття значно посилилося, хоча перед тим повільно згасало. Найбільша дистанція, яку забезпечувало сидіння, більше не здавалася йому анітрохи достатньою.

Потім кістляві коні риссю побігли вперед, і диліжанс поніс їх до зовнішньої межі Гоґвортсу. Тим часом професор Квірел повернуся до свого режиму зомбі, і лиховісне передчуття відступило, хоча й не настільки, щоб його можна було ігнорувати.

З диліжансу було видно, як проминав ліс. Дерева віддалялись не так швидко, як під час руху на мітлі чи машиною. Таке повільне пересування якось розслабляло, подумав Гаррі. Хто точно розслабився, то це професор із захисту, який розвалився на сидінні і пускав слину собі на мантію.

Гаррі й досі не вирішив, що йому можна з’їсти на обід.

Під час пошуків у бібліотеці він не знайшов жодної згадки про чаклунів, що можуть розмовляти з немагічними рослинами чи тваринами, окрім змій. Хоча в «Говори та Заклинай» Пола Брідлова щось говорилось про напівміфічну відьму, що її прозвали повелителькою летючих білок.

Чого Гаррі хотілося, так це розпитати професора Квірела. Та професор був занадто розумним, і це було проблемою. Судячи з того, що сказав Драко, все, що стосувалося нащадка Слизерина, було чималою сенсацією. І Гаррі не був впевнений, що варто дозволяти дізнатися про цю справу комусь іще. Бо тієї ж миті, як Гаррі спитає про парселмову, професор зиркне на нього своїми блідо-блакитними очима і скаже: «Я так розумію, містере Поттер, що ви навчили містера Мелфоя чарам патронуса і випадково заговорили до його змії?»

І начхати, що самого цього питання недостатньо для визначення правди і формування гіпотези, а тим більше для спростування її апріорної малоймовірності. Професор із захисту все одно якимось чином дійде такого висновку. Гаррі вже подеколи підозрював, що професор Квірел має значно більше відомостей, ніж каже, — його попередні припущення були аж занадто вдалими. Інколи він робив свої карколомні висновки, навіть якщо його аргументи були помилковими. Справа була в тому, що Гаррі не розумів хід думок професора Квірела в більшості його припущень. Гаррі хотілося бодай раз піймати професора на чомусь, захопити його зненацька своїми блискучими доводами.

* * *

 — Мені супу з зеленої сочевиці з соєвим соусом, — сказав професор Квірел офіціантці. — Щодо містера Поттера, то йому тарілку чилі за сімейним рецептом Тенормана.

Гаррі почувався застигнутим зненацька. Він вже був вирішив обмежитися тільки вегетаріанськими стравами, але у своїх роздумах не врахував, що замовлення робитиме професор Квірел…​ та заперечувати тепер вже було незручно…​

Офіціантка поклонилась їм і зібралася йти…​

 — Ем, перепрошую. А чи містить ця страва мʼясо змій чи летючих білок?

Офіціантка навіть бровою не повела, тільки повернулась до Гаррі, похитала головою, ще раз ввічливо вклонилася до нього та пішла до дверей.

(Внутрішні особистості Гаррі насміхалися з нього. Ґрифіндорець робив єхидні зауваження щодо того, що трохи соціального дискомфорту достатньо, щоб схилити його до канібалізму! (цю частину прокричав гафелпафець). А слизеринець похвалив Гаррі за гнучкість моралі, коли дійшло до такої важливої справи, як підтримка його стосунків з професором Квірелом.)

Коли офіціантка зачинила за собою двері, професор Квірел помахом руки замкнув їх на клямку, використав звичайні чотири види чарів для забезпечення конфіденційності розмови і сказав:

 — Яке цікаве запитання, містере Поттер. Чому ви його поставили?

Гаррі зберігав нейтральний вираз обличчя.

 — Нещодавно я досліджував чари патронуса, — сказав він. — Згідно з «Чари патронуса: чародії, що могли і не могли» виходить, що Ґодрик не міг, а Салазар — міг. Я був дещо здивований, тож звернувся до зазначеного джерела, до «Чотири Життя Сили». І тоді виявилося, що Салазар Слизерин, можливо, міг розмовляти зі зміями, — (послідовність у часі і причинно-наслідковий зв’язок це не одне й те саме, і не Гаррі винен, якщо професор Квірел цього не помітить). — Подальші пошуки виявили богиню-мати, що могла розмовляти з летючими білками. Тому я був дещо занепокоєний перспективою з’їсти щось, що гіпотетично могло розмовляти.

І Гаррі спокійно відпив води…​

…​саме тоді, коли професор Квірел сказав:

 — Чи не помилюся я, містере Поттер, якщо припущу, що ви також парселмовець?

Коли Гаррі закінчив кашляти, він поставив склянку з водою назад на стіл. Він не дивився професорові Квірелу в очі, натомість зупинивши погляд на його підборідді.

 — Тож ви здатні провести виманологію крізь мої блокологічні барʼєри.

Професор Квірел широко посміхнувся.

 — Сприйматиму це як комплімент, містере Поттер. Але ні.

 — Я на це більше не куплюся, — сказав Гаррі. — Ви аж ніяк не могли дійти таких висновків на основі цих свідчень.

 — Звісно ні, — спокійно сказав професор Квірел, — я в будь-якому разі збирався спитати вас про це сьогодні, і просто вибрав вдалий момент. Взагалі-то, я підозрював ще з грудня.

 — Грудня? — сказав Гаррі. — Я дізнався вчора!

 — Тож ви не збагнули, що повідомлення Сортувального Капелюха звучало парселмовою?

Професор із захисту знову вибрав вдалий момент. Саме тоді, коли Гаррі пригубив воду, щоб прочистити горло після того, як вдавився вперше.

Гаррі не збагнув до цієї миті. Це стало очевидним, щойно професор Квірел це озвучив. Звісно, професорка Макґонеґел навіть сказала йому не говорити до змій, коли хтось може його побачити. Але він думав, що вона має на увазі не бути поміченим, поки розмовляєш до якихось статуй чи архітектурних витворів у Гоґвортсі, що виглядають як змії. Подвійна ілюзія прозорості: він думав, що розуміє її, вона — що він її зрозумів…​ але як, чорт забирай…​

 — Тож, — сказав Гаррі, — ви застосували виманологію на мені під час мого першого заняття із захисту, бо хотіли дізнатися, що сталося із Сортувальним Капелюхом…​

 — Тоді б я не дізнався про це у грудні, — професор Квірел відкинувся на спинку крісла й посміхнувся. — Ця задача не з тих, які ви могли б вирішити самостійно, тож я просто відкрию вам відповідь. Під час зимових канікул мою увагу привернув запит директора до закритої судової колегії щодо перегляду справи містера Рубеуса Геґріда, що відомий вам як ключник і охоронець дичини у Гоґвортсі. Його було звинувачено у вбивстві Ебіґейл Міртл у 1943 році.

 — О, звісно ж, — сказав Гаррі, — тепер абсолютно очевидно, що я парселмовець. Професоре, що, заради всіх повзучих змій…​

 — Іншим підозрюваним за цією справою був монстр Слизерина, легендарний мешканець Таємної кімнати. Саме тому дехто вирішив повідомити мене про цей факт, і тому він настільки привернув мою увагу, що я витратив значну суму на хабар і вивчив деталі справи. Містер Геґрід насправді невинний, містере Поттер. До смішного очевидно, що невинний. Відтоді, як Невіла Чемберлена конфунднув Ґріндельвальд, а повісили це на Аманду Нокс, Геґрід — найбільш несправедливо засуджений правовою системою чаклунської Британії очевидець. Директор Діпіт спонукав учня-маріонетку звинуватити містера Геґріда, бо Діпіту потрібен був цап-відбувайло, на якого можна було б звалити вину за смерть міс Міртл. А наша дивовижна система правосуддя погодилась, що цього цілком достатньо для того, щоб розпорядитися виключити містера Геґріда зі школи та зламати його паличку. Нашому поточному директору достатньо надати докази досить вагомі, щоб ініціювати повторне розслідування справи. Тепер, коли Дамблдор тисне на важелі замість Діпіта, результат передбачуваний. Містер Мелфой не має конкретних причин боятися виправдання містера Геґріда, тож він буде чинити супротив, доки це йому нічого не коштуватиме, тільки для того, щоб це обійшлося коштовніше Дамблдорові, який вочевидь має на меті доведення справи до кінця.

Професор Квірел відпив ковток води.

 — Але я відхиляюся від теми. Новий доказ, який директор обіцяє надати — це висвітити приховане до того закляття на Сортувальному Капелюсі, що воно, як він сам виявив, звертається лише до слизеринців, що є парселмовцями. Таким чином Дамблдор аргументує, що у 1943 році Таємну кімнату цілком імовірно було відчинено. Це приблизно той проміжок часу, коли Той-Кого-Не-Можна-Називати, відомий парселмовець, відвідував Гоґвортс. Доволі сумнівна логіка, та судова колегія може вирішити, що цього достатньо, щоб поставити провину містера Геґріда під питання. Якщо вони, звичайно, впораються сказати це, зберігаючи серйозний вираз обличчя. І тепер ми підійшли до головного питання: як директор виявив це приховане закляття на Сортувальному Капелюсі?

Професор Квірел посміхався награною посмішкою.

 — Що ж, припустімо, що серед учнів цього року був парселмовець, потенційний спадкоємець Слизерина. Ви маєте визнати, містере Поттер, що чітко виділяєтесь, якщо брати до уваги екстраординарних людей. І якщо я спитаю себе, до думок якого новенького слизеринця найімовірніше вторгнеться директор, прицільно шукаючи спогади про його сортування, що ж, в цьому випадку, ви виділяєтеся ще більше, — посмішка зникла. — Тепер ви бачите, містере Поттер, не я був тим, хто зазіхнув на ваші думки. Проте я не вимагатиму вибачень. Не ваша провина, що ви повірили у Дамблдорові заяви про повагу до вашого ментального простору.

 — Мої щирі вибачення, — сказав Гаррі, підтримуючи обличчя безвиразним.

Суворий контроль був, по-своєму, зізнанням, як і піт, що стікав його скронею. Хоча він не вважав, що професор із захисту сприйме це як свідчення. Професор Квірел просто подумає, ніби Гаррі нервується, бо його викрили як спадкоємця Слизерина, а не через те, що професор Квірел може збагнути, що Гаррі навмисно видав таємницю Слизерина…​ що тепер не здавалося таким вже розумним вчинком.

 — Тож, містере Поттер, якісь успіхи в пошуках Таємної кімнати?

Ні, подумав Гаррі. Та, щоб підтримувати спроможність на правдоподібне заперечення, потрібно інколи ухилятися від відповіді, навіть коли нема чого приховувати…​

 — З усією повагою, професоре Квірел, але якби у мене були якісь успіхи, мені не надто очевидно, що я повинен вам про це розповідати.

Професор Квірел знову відпив води зі склянки.

 — Тоді, містере Поттер, я відверто розповім, що я знаю чи підозрюю. По-перше, я вірю, що Таємна кімната існує, як і монстр Слизерина. Перед тим, як смерть міс Міртл було виявлено, минули години, хоча захисні чари повинні були негайно сповістити директора. Тому вбивство було скоєне або директором Діпітом, що сумнівно, або якоюсь сутністю, якій Салазар Слизерин надав більше повноважень у своїх захисних чарах, ніж навіть директору. По-друге, я підозрюю, що всупереч популярній казочці, призначення монстра Слизерина було не у позбавленні Гоґвортсу учнів маґлівського роду. Він не міг би взяти силою, якщо тільки не був могутнім настільки, щоб перемогти директора Гоґвортсу та всіх учителів. Кілька таємничих убивств призвели б лише до закриття школи, що майже сталося у 1943, або до створення нових захисних чарів. То навіщо, містере Поттер, існує монстр Слизерина? Якій меті він насправді служить?

 — Гмм…​ — погляд Гаррі впав на його склянку з водою; він намагався думати. — Щоб вбити кожного, хто пробрався до кімнати, але не повинен був…​

 — Монстр настільки сильний, щоб перемогти команду магів, які прорвались крізь найкращі чари, що Салазар розмістив над своєю кімнатою? Навряд.

Гаррі відчував на собі тиск.

 — Ну, кімната називається Таємною, то може у монстра є якась таємниця, або він і є таємниця? Якщо вже на те пішло, то що ще таємне у тій Таємній кімнаті? — Гаррі не вів ретельних пошуків інформації за цією справою, частково тому, що в нього склалося враження, ніби ніхто нічого не знає…​

Професор Квірел посміхався.

 — Чому ж просто не записати ці таємниці?

 — Гммм…​ — сказав Гаррі. — Бо якщо монстр говорив парселмовою, то забезпечено, що лише справжній нащадок Слизерина зможе почути таємницю?

Налаштувати захисні чари кімнати на фразу, сказану парселмовою, доволі легко. Навіщо все ускладнювати і створювати монстра? Створити істоту, що може жити віками, не могло бути легкою справою. Ну ж бо, містере Поттер, це ж очевидно! Що то за таємниці, що може розповісти один живий розум іншому, але що їх не записати?

Прозріння прийшло до Гаррі разом зі сплеском адреналіну, що пришвидшив його серцебиття і подих.

 — О.

Салазар Слизерин був справді хитрим. Хитрим настільки, що зміг знайти спосіб обійти інтердикт Мерліна.

Потужні чаклування не можуть бути передані за допомогою книжок або привидів. Але якщо створити довговічну істоту з достатньо хорошою пам’яттю…​

 — Мені здається цілком імовірним, — сказав професор Квірел, — що Той-Кого-Не-Можна-Називати почав свій шлях до влади, дізнавшись таємниці, що їх зберіг монстр Слизерина. Що втрачені знання Салазара є джерелом надпотужної магії Відомо-Кого. Звідси мій інтерес у Таємній кімнаті, і у справі містера Геґріда.

 — Зрозуміло, — сказав Гаррі.

І якщо він, Гаррі, зміг би знайти Салазарову Таємну кімнату…​ то всі загублені знання, що стали надбанням Лорда Волдеморта, належатимуть також і йому.

Так. Саме так і має розвиватися сюжет.

Додайте ще надзвичайний інтелект Гаррі, і кілька магічних дослідів, і ще кілька маґлівських ракетних установок. І тоді це буде гра цілковито в одні ворота. А саме цього Гаррі й хотів.

Гаррі широко посміхався, дуже злою усмішкою. Нова програма дій: знайти у Гоґвортсі все, що хоч трохи нагадує змій, і спробувати заговорити до них. Почати з того, що вже було спробувано, але цього разу використовувати парселмову. І зробити так, щоб Драко впустив тебе до слизеринського гуртожитку…​

 — Не захоплюйтесь занадто, містере Поттер, — сказав професор Квірел. Його обличчя стало безвиразним. — Продовжуйте думати. Що сказав Темний Лорд монстру Слизерина на прощання?

 — Що? — здивувався Гаррі. — Як хтось із нас взагалі може про це дізнатися?

 — Уявіть собі сцену, містере Поттер. Дозвольте вашій уяві заповнити прогалини. Монстр Слизерина — мабуть, якийсь величезний змій, тож тільки парселмовець може заговорити до нього, — закінчив ділитися знаннями, якими він володіє, з Тим-Кого-Не-Можна-Називати. Він передає останнє благословення від Салазара і попереджає його, що Таємна кімната має залишатися зачиненою, доки наступний нащадок Слизерина не доведе свою здатність відкрити її. І той, хто стане Темним Лордом киває і каже…​

 — Авада Кедавра, — Гаррі раптом стало зле.

 — Правило дванадцять, — тихо сказав професор Квірел. — Ніколи не залишай джерело своєї сили там, де ще хтось може його знайти.

Погляд Гаррі впав на скатертину, яка тепер була розшита невеселими візерунками квітів і тіней. Якось це було…​ занадто сумно, щоб уявляти. Слизеринський змій хотів лише допомогти Лорду Волдеморту, а Лорд Волдеморт просто взяв і…​ було у цьому щось нестерпно печальне. Ким треба бути, щоб зробити таке із живим створінням, яке пропонує лише дружбу…​

 — Ви насправді вважаєте, що Темний Лорд міг…​

 — Так, — безвиразно сказав професор Квірел. — Той-Кого-Не-Можна-Називати залишив за собою чіткий слід із мертвих тіл, містере Поттер. І я сумніваюся, що він знехтував конкретно цим. І якщо там були будь-які артефакти, що їх можна забрати, то Темний Лорд так і зробив. У Таємній кімнаті ще могло лишитись щось варте уваги, і той, хто знайде це, покаже себе справжнім спадкоємцем Слизерина. Але не занадто на це сподівайтесь. Я підозрюю, що все, що ви знайдете, — це мовчазні залишки монстра Слизерина.

Якийсь час вони сиділи у тиші.

 — Я можу й помилятися, — сказав професор Квірел. — Все ж таки, це лише здогадка. Але я хотів вас попередити, містере Поттер, щоб ваше розчарування не було надто гірким.

Гаррі кивнув.

 — Хтось може навіть пожалкувати про свою перемогу у віці немовляти, — сказав професор Квірел з кривою усмішкою. — Якби Відомо-Хто був живий, ви могли б переконати його поділитись деякими знаннями з вашої спадщини — від одного нащадка Слизерина іншому.

Посмішка скривилася ще більше, неначе він висміював очевидну неможливість сказаного.

Примітка собі, подумав Гаррі з деяким холодком і озлобленістю, зробити все, щоб дістати свій спадок з голови Темного Лорда, так чи інакше.

Вони ще мовчки посиділи. Професор Квірел дивився на Гаррі, наче чекав запитання.

 — Що ж, — сказав Гаррі, — якщо вже про це мова, то чи можу я запитати, як ви гадаєте, чи вся ця парселмова насправді…​

У двері постукали. Професор Квірел попереджально здійняв палець догори, потім відчинив двері помахом руки. Офіціантка несла величезну тацю з їхньою їжею з такою легкістю, ніби та нічого не важила (а так мабуть і було). Вона подала професорові Квірелу його тарілку зеленого супу і склянку кʼянті, як завжди. А перед Гаррі поставила тарілку тонко нарізаного мʼяса, змоченого у густому на вигляд соусі, і ще його звичайну склянку содової із солодким сиропом. Потім вона вклонилася, зумівши зробити це так, ніби це жест щирої поваги, а не проста формальність, і пішла.

Коли вона вийшла, професор Квірел знову здійняв палець, закликаючи до тиші, а потім витяг паличку.

Тоді професор Квірел почав виконувати низку замовлянь, що їх Гаррі впізнав і аж затамував подих. Це була та сама послідовність і той самий порядок, які використовував містер Бестер, — повний набір з двадцяти семи заклинань, що їх виконують перш ніж обговорювати щось надзвичайно важливе.

Якщо розмова про Таємну кімнату не вважалася важливою…​

 — Тепер деякий час нас не потривожать. Чи здатні ви зберегти таємницю, містере Поттер? — запитав професор Квірел, коли закінчив чарувати: тридцять заклять, три з яких Гаррі ніколи не чув.

Гаррі кивнув.

 — Важливу таємницю, містере Поттер, — сказав професор Квірел. Його погляд був цілеспрямованим, а обличчя серйозним. — Таку, що потенційно може заслати мене в Азкабан. Перед тим як відповісти, подумайте про це.

Якийсь час Гаррі навіть не розумів, чому це питання повинне бути складним, зважаючи на його зростаючу колекцію таємниць. Тоді…​

Якщо через цю таємницю професор Квірел може потрапити в Азкабан, це означає, що він скоїв щось незаконне…​

Мозок Гаррі провів кілька розрахунків. Хай яка була ця таємниця, професор Квірел не вважав, що його незаконні дії зіпсують враження Гаррі щодо нього. Не було жодної переваги у тому, щоб її не почути. І якщо таємниця й справді викривала щось про професора Квірела, то знати її було в інтересах Гаррі, навіть якщо він пообіцяє нікому не розказувати.

 — Ніколи не мав великої поваги до влади, — сказав Гаррі. — Включно з законодавчою і виконавчою. Я зберігатиму вашу таємницю.

Гаррі не попіклувався спитати, чи викриття таємниці було варте тої небезпеки, на яку наражав себе професор Квірел. Професор із захисту не був тупим.

 — Тоді я маю перевірити, чи ви справді є нащадком Салазара, — сказав професор Квірел і встав з крісла. Гаррі також піднявся зі свого крісла. Він діяв радше рефлекторно та інстинктивно, аніж за наміром.

Риси професора розплилися, змістились, різко змінились…​

Гаррі в паніці мало не відскочив назад, в останню мить передумав, і так і залишився розмахувати руками, намагаючись не впасти. Хвиля адреналіну пройшла тілом.

В іншому кінці кімнати похитувався змій висотою з метр, яскраво зелений, обрамлений рясним біло-блакитним. Гаррі недостатньо володів змієзнавством, щоб упізнати вид. Але він знав, що «барвиста» означає «отруйна».

Доволі іронічно: постійне лиховісне передчуття відступило, коли гоґвортський професор із захисту перетворився на отруйного змія.

Гаррі ковтнув слину і сказав:

 — Вітаю — е, хсссс, ні, е, здрасстуйте.

 — Шщо ж, — прошипів змій. — Ти сскажешш, я чую. Я сскажу, ти чуєшш?

 — Так, я чую, — прошипів Гаррі. — Ти шщо, анімаг?

 — Очевидно, — прошипів змій. — Тридцять четверте з тридцяти ссеми правил: сстати анімагом. Уссі розумні люди сстають, якшщо можуть. Тому таке рідкіссне.

Очі змія були пласкі та глибоко посаджені, з чорними контурами зіниць на темно-сірому тлі.

 — Це найбезпечнішший сспоссіб вессти розмову. Розумієшш? Іншші нашших сслів не ссприймають.__

 — Навіть якшщо вони анімаги-змії?

 — Лишше якшщо забажає нашщадок Сслизерина, — змій видав декілька коротких шиплячих звуків, що їх мозок Гаррі переклав як злі смішки. — Сслизерин не дурний. Анімаги-змії — не те ссаме, шщо парсселмовці. Це було б сслабким міссцем у ссхемі.

Це напевно доводило, що парселмова була особистою магією, а змії не були розумними створіннями зі своєю мовою, яку можна вивчити…​

 — Я не зареєсстрований, — прошипів змій. Темні плями його очей дивились прямо на Гаррі. — Анімаги повинні реєсструватиссь. Караєтьсся двома роками увʼязнення. Ти триматимешш таємницю, хлопчику?

 — Так, — прошипів Гаррі. — Ніколи не видам.

Змій завмер, наче шокований, а потім знову почав хитатись.

 — Ми прийдемо ссюди через ссім днів. Принесси плашща, шщоб пройти непоміченим. Принесси піссковий годинник, щоб рухатиссь крізь часс…​

 — Ти знаєшш? — Гаррі був шокований. — Як…​

Знову ці короткі шиплячі звуки, що були перекладені як сардонічний сміх. — Ти приходишш на моє першше заняття, поки шще на іншшому. Бʼєшш ворога пирогом. Дві кулі памʼяті…​

 — Нехай, — прошипів Гаррі. — Дурне питання. Забув, шщо ти розумний.

 — Даремно забув, — сказав змій, анітрохи не ображено.

 — Піссковий годинник обмежено, — сказав Гаррі. — Не можу сскорисстатись до девʼятої вечора.

Змій смикнув головою — зміїний кивок.

 — Чимало обмеженнь. Тільки ти можешш сскорисстатиссь, не можна вкрассти. Не може переноссити іншших людей. Гадаю, змія у капшшучку перенессе. Думаю, можливо тримати годинник нерухомо у шшкарлупі, не потурбувавшши охоронні чари, і прокрутити шшкарлупу навколо. Перевіримо за ссім днів. Про подальшші плани не сскажу. Ти не сскажешш нічого, нікому. Жодного знаку, шщо ти чогоссь очікуєшш. Жодного. Розумієшш?

Гаррі кивнув.

 — Сскажи парсселмовою.

 — Так.

 — Зробишш, як я ссказав?

 — Так, але, — Гаррі видав якісь вібруючі звуки — так його мозок переклав роздумливе «Емм» на зміїну, — Я не обіцяю робити те, про шщо ти шще не ссказав…​

Змій здригнувся, що мозок Гаррі переклав як гнівливий погляд.

 — Звіссно ні. Обговоримо вссе іншше під часс насступної зусстрічі.

Розплиття й зміщення рис пройшли в зворотному порядку, і перед Гаррі знову був професор Квірел. Лише на мить здалося, що він хитається у ритмі змія, а його очі холодні та пласкі. Потім він випрямився і став людиною.

Гаррі знову наче огорнуло лиховісною пеленою.

Крісло професора Квірела з усього маху кинулося до нього, і він сів.

 — Не бачу причин марнувати їжу, — сказав він, взявши в руки виделку, — хоча зараз я би більше вподобав живу мишу. Розумієте, неможливо повністю розплутати звʼязки між тілом та свідомістю…​

Гаррі поволі сів і почав їсти.

* * *

 — Тож лінія Салазара не перервалася разом з життям Відомо-Кого, — сказав професор Квірел за деяких час. — Здається, між нашими шановними учнями вже поширюються чутки про те, що ви «темний». Цікаво, що б вони сказали, якби знали про це.

 — Або, якби вони знали, що я знищив дементора, — знизуючи плечима сказав Гаррі. — Гадаю, вся ця буря у склянці вляжеться до того часу, коли я знову зроблю щось цікаве. Хоча у Герміони є деякі проблеми, і я саме хотів поцікавитися, чи ви можете чимось допомогти.

Професор із захисту зʼїв кілька ложок супу мовчки, а коли знов заговорив, його голос був навдивовижу неемоційний.

 — Ви й справді піклуєтеся про ту дівчинку.

 — Так, — тихо сказав Гаррі.

 — Припускаю, саме тому вона мала змогу витягнути вас зі стану дементації?

 — Більш-менш, — сказав Гаррі. Судження було правильним саме по собі, але не точним. Не те щоб його дементованому «я» була важлива Герміона — воно просто здивувалося.

 — У мене не було таких друзів, коли я був вашого віку, — той самий неемоційний голос. — Мені цікаво, ким би ви стали, якби були самотнім?

Гаррі не встиг себе зупинити і здригнувся.

 — Ви маєте бути їй вдячні.

Гаррі кивнув. Все ще не точно, але правильно.

 — Тоді от що я зробив би у вашому віці, якби мені було для кого це робити…​

Розділ 50. Егоцентризм

Падма Патіл трохи затрималася на вечері. Було близько о пів на восьму, вона швидко йшла з Великої зали до рейвенкловської башти й навчальних кімнат. Пліткувати було весело, а руйнувати репутацію Ґрейнджер — навіть веселіше, проте це відволікало від навчання. Вона довго відкладала реферат з гербалогії про дерево ломіліалор, що його треба зробити до завтрашнього ранку, і тому вона має завершити його сьогодні ввечері.

Вона саме йшла довгим вузьким камʼяним коридором з купою поворотів, коли пролунав шепіт, ніби просто за її спиною.

 — Падмо Патіл…​

Вона крутнулася на місці з блискавичною швидкістю, миттю вихопила паличку з кишені мантії та вже тримала її в руці. Якщо Гаррі Поттер гадав, що може так легко підкрастися й налякати її…​

Нікого не було.

Падма одразу розвернулася й подивилася в інший бік на випадок, якщо це були чари черевомовлення…​

Але там теж нікого не було.

І знову почулося тихе зітхання: лагідне й небезпечне, в ньому чулося легке шипіння.

 — Падмо Патіл, слизеринко…​

 — Гаррі Поттер, слизеринцю, — сказала вона вголос.

Вона вже десятки разів билася з Поттером та його легіоном Хаосу, і вона знала, що це якимось чином робить Гаррі Поттер…​

…​хоча чари черевомовлення працювали лише в межах прямої видимості, а у звивистому коридорі вона легко бачила повороти попереду й позаду, і там нікого не було…​

…​це неважливо. Вона знала свого ворога.

Пролунало тихе хихотіння, тепер зовсім поряд з нею. Вона обернулася, вказала паличкою на джерело звуку й крикнула «Лумінос!»

Вилетіла червона блискавка світла й вдарилася о стіну, через що та ненадовго засяяла багряним.

Вона й не очікувала насправді, що це спрацює. Гаррі Поттер аж ніяк не міг бути невидимим, не невидимим насправді — на ці чари були неспроможні більшість дорослих, а вона не вірила й десятій частині історій про нього.

Голос-шепіт знову розсміявся, цього разу з іншого боку.

 — Гаррі Поттер стоїть на краю прірви, — прошепотів голос, тепер майже в неї над вухом, — він хитається, але ти, ти вже падаєш, слизеринко…​

 — Не на моїй голові Капелюх кричав «Слизерин», Поттере! — вона позадкувала до стіни, щоб не треба було дивитися собі за спину, та підвела паличку в стійку для нападу.

І знову цей тихий сміх.

 — Останні пів години Гаррі Поттер допомагає Кевінові Ентвіслу та Майклові Корнеру вивчати рецепти зіллів у вежі Рейвенклову. Але це несуттєво. Я тут для того, щоб попередити тебе, Падмо Патіл, а прислухатися чи ні — твоя власна справа.

 — Гаразд, — холодно сказала вона. — Уперед, попереджай мене, Поттере, я тебе не боюся.

 — Колись Слизерин був славетним гуртожитком, — почувся тепер сумніший шепіт. — Слизерин колись був таким гуртожитком, що ти з гордістю вибрала б його, Падмо Патіл. Але щось зіпсувалося, щось пішло не так. Чи знаєш ти, що спотворило Слизерин, Падмо Патіл?

 — Ні, і мене це не турбує!

 — Але мало б турбувати, — проказав шепіт. Тепер видавалося, що він лунає позаду її голови, хоча вона ледве чи не торкалася стіни. — Бо ти досі та дівчинка, що їй Сортувальний Капелюх запропонував той вибір. Невже ти гадаєш, що просто вибрати Рейвенклов достатньо, щоб не бути Пенсі Паркінсон і ніколи не стати Пенсі Паркінсон, хай як схоже на неї ти поводитимешся?

Попри все, мурашки пробігли її спиною та розійшлися всім тілом. Вона чула була й такі історії про Гаррі Поттера, ніби він таємно був виманологом. Але вона все одно стояла прямо і вклала у свій голос усю жовч, на яку була здатна:

 — Слизеринці звернулися до темряви, щоб отримати могутність, як і ти, Поттере. А я так ніколи не вчиню.

 — Але ти поширюєш брудні плітки про невинну дівчину, — прошепотів голос, — хоча це навіть не допоможе тобі досягти жодної власної цілі, ти навіть не подумала про те, що в неї є могутні союзники, що можуть образитися. Це не гордий Слизерин старих днів, Падмо Патіл, не те, чим пишався Салазар, це — гнилий Слизерин. Падма Паркінсон — не Падма Мелфой…​

Вона ще ніколи в житті не була такою переляканою, і вона почала розглядати можливість, що це справді був привид. Хоча вона ніколи не чула, щоб привиди могли ось так ховатися, проте, мабуть, вони просто не робили так зазвичай. Вже не кажучи, що більшість привидів не були такими моторошними — зрештою, вони були просто мертвими людьми…​

 — Хто ти? Кривавий Барон?

 — Коли Гаррі Поттера цькували й били, — шепотів голос, — він наказав усім своїм союзникам утриматися від помсти. Памʼятаєш це, Падмо Патіл? Бо Гаррі Поттер хитається, але ще не впав. Він бореться, він знає, що в небезпеці. А ось Герміона Ґрейнджер не просила такого ж від своїх союзників. Гаррі Поттер злиться на тебе, Падмо Патіл, більше, ніж будь-коли зміг би злитися заради себе…​ а в нього є власні союзники.

Вона затремтіла, знала, що це було видно, і ненавиділа себе за це.

 — Та не бійся, — видихнув голос. — Я не завдам тобі шкоди. Бо, розумієш, Падмо Патіл, Герміона Ґрейнджер справді невинна. Вона не стоїть на краю прірви, вона не падає. Вона не просила союзників утриматися від помсти тобі, бо їй навіть не спало на думку, що хтось може помститися. А Гаррі Поттер чудово розуміє, що якби він завдав тобі шкоди сам чи зробив так, щоб ти зазнала шкоди, навіть заради блага Герміони Ґрейнджер, то вона б з ним більше не розмовляла, доки Сонце не згоріло б, і остання зірка не полишила б нічне небо, — тепер голос став зовсім сумним. — Вона щиро добра дівчина, людина, якою я можу лише мріяти стати…​

 — Ґрейнджер не здатна створити чари патронуса! Якби вона справді була такою хорошою, як вдає…​

 — А ти можеш створити чари патронуса, Падмо Патіл? Ти навіть не наважилися спробувати, бо боялася результату.

 — Це неправда! У мене не було часу, ось і все!

 — Але Герміона Ґрейнджер спробувала, — провадив далі шепіт, — відкрито, перед усіма друзями, і коли магія зрадила їй, вона була здивована й розгублена. Є такі таємниці чар патронуса, про які відомо було лише декільком, і, можливо, тепер лише мені, — мʼякий, тихий сміх. — Обмежмося тим, що це не якась пляма її духу не дає світлу засяяти. Герміона Ґрейнджер не може викликати чари патронуса з тієї саме причини, що й Ґодрик Ґрифіндор, що звів ці стіни, так і не зміг цього.

У коридорі справді похолоднішало, вона в цьому не сумнівалася: ніби хтось застосовував чари холоднечі.

 — Та й Гаррі Поттер — не єдиний союзник Герміони Ґрейнджер, — тепер у шепоті чулися нотки сухого сміху, що раптом налякав її тим, як нагадував професора Квірела. — Філіус Флитвік та Мінерва Макґонеґел, як я розумію, у захваті від неї. Чи не спадало тобі на думку, що коли ці двоє дізнаються про те, що ти робиш з Герміоною Ґрейнджер, ти їм можеш почати подобатися менше? Напевно, вони не втручатимуться явно…​ Але вони можуть трохи баритися з нарахуванням тобі очок гуртожитку, дещо повільніше надавати тобі можливості…​

 — Поттер нажалівся на мене?

Примарний сміх, сухе «хе-хе-хе».

 — Вважаєш цих двох дурними, глухими й сліпими? — сумніший шепіт. — Вважаєш, що Герміона Ґрейнджер для них не дорогоцінна, що вони не бачать, як вона страждає? Можливо, колись вони були в захваті від тебе, їхньої маленької розумної Падми Патіл, то заради чого ти відкидаєш це?

У Падми пересохло в горлі. Про це вона не подумала, зовсім.

 — Цікаво, а скільком людям ти подобатимешся, Падмо Патіл, на цьому шляху, яким ти тепер ідеш? Невже воно того варте, аби відрізнятися від своєї сестри ще більше? Бути тінню до світла Парваті? Твоїм найглибиннішим страхом завжди було знайти з нею гармонію, чи, радше, відновити гармонію. Але невже заради цього варто завдавати шкоди невинній дівчині — аби бути не такою, як вона? Чи мусиш ти бути злою близнючкою, Падмо Патіл, невже ти не можеш знайти іншу добру мету?

Її серце стукотіло в грудях. Вона…​ вона ніколи про це ні з ким не розмовляла…​

 — Мене завжди цікавило, чому учні цькують одне одного, — зітхнув голос. — Як діти роблять життя складнішим для самих себе, як вони перетворюють школи на тюрми власними ж руками. Чому людські істоти роблять свої власні життя такими неприємними? Я можу дати тобі частину відповіді, Падмо Патіл. Через те, що люди не завдають собі клопоту зупинитися й подумати перед тим, як завдати болю, не уявляють, що вони самі теж можуть зазнати болю, що вони можуть постраждати від власних лихих вчинків. Але ти постраждаєш, о, так, Падмо Патіл, страждатимеш ти, якщо не зійдеш з цього шляху. Ти страждатимеш від такого ж болю від самотності, такого ж болю від страху й недовіри інших, якого ти завдаєш зараз Герміоні Ґрейнджер. Тільки, на відміну від неї, ти на це заслуговуєш.

Паличка тремтіла в її руках.

 — Ти не тоді вибрала сторону, коли пішла до Рейвенклову, дівчинко. Ти вибираєш сторону тим, як живеш, тим, як поводишся з іншими людьми та з собою. Ти робитимеш життя інших яскравішим чи тьмянішим? Ось вибір між Світлом та Темрявою, а не якесь слово, що його вигукнув Сортувальний Капелюх. І найскладніше, Падмо Патіл, не вимовити слово «Світло», найскладніше — вирішити, що є що, і визнати, що ти почала йти не тим шляхом.

Запала тиша. Вона тяглася якийсь час, і Падма зрозуміла, що її відпустили.

Вона ледь не випустила паличку з рук, коли клала її назад до кишені. Падма ледь не впала, коли зробила крок від стіни й збиралася вже йти…​

 — Я не завжди робив правильний вибір між Світлом та Темрявою, — знову почувся шепіт, тепер гучний та різкий, ніби лунав прямо їй у вухо. — Не сприймай мою мудрість як остаточну, дівчинко, не бійся ставити її під сумнів, бо хоч я й старався, та були й невдачі, та ще й які. Але ти кривдиш дійсно невинну, і навіть не заради досягнення якоїсь власної цілі, не для якогось хитрого плану. Ти завдаєш болю лише заради власної втіхи. Я не завжди правильно вибирав між Світлом і Темрявою, проте це безперечно темрява. Ти шкодиш невинній дівчині, і не отримуєш відплати лише через те, що вона надто добра, щоб дозволити своїм союзникам щось зробити з тобою. Я не можу тебе за це покарати, то знай лише, що я зневажаю твій вибір. Ти не гідна Слизерину. Йди й роби домашнє завдання з гербалогії, рейвенкловко!

Останні слова скидалися на гучне шипіння, майже зміїне, і Падма втекла. Вона бігла коридорами, ніби за нею гналися смертефалди; вона бігла, незважаючи на правила про біг у коридорах; не зупинилася, навіть коли проминала інших учнів, що з подивом на неї дивилися; бігла, аж доки дісталася дверей до рейвенкловської вежі. Серце калатало їй в грудях, коли двері запитали її:

 — Чому сонце світить вдень, а не вночі?

Лише з третьої спроби вона змогла дати звʼязну відповідь, а коли двері відчинилися, вона побачила…​

…​декількох дівчат та хлопців, молодих та дорослих, і всі вони витріщалися на неї, а в одному кутку за пʼятикутним столом були Гаррі Поттер, Майкл Корнер та Кевін Ентвісл. Вони теж підвели погляд з підручників.

 — О Мерліне! — вигукнула Пенелопа Клірвотер, підводячись з диванчика. — Що сталося, Падмо?

 — Я, — вона затиналася, — я, я чула…​ привида …​

 — Це ж був не Кривавий Барон, га? — запитала Клірвотер. Вона дістала паличку й за мить тримала склянку, а після «Аґваменті» — склянку з водою. — Ось, випий, присядь…​

Падма вже хутко йшла до пʼятикутного стола. Вона подивилася на Гаррі Поттера, що дивився на неї спокійним та серйозним поглядом, навіть дещо сумним.

 — Ти це зробив! — сказала Падма. — Як…​ ти…​ як ти смієш!

Раптом у вітальні Рейвенклову запала тиша.

Гаррі лише дивився на неї.

А тоді запитав:

 — Чи можу я тобі чимось допомогти?

 — Не заперечуй, — голос Падми тремтів, — це ти підіслав того привида, він сказав…​

 — Я серйозно, — сказав Гаррі. — Чи можу я тобі чимось допомогти? Принести тобі їжі, дістати газованої води, допомогти з домашнім завданням чи щось таке?

Усі витріщалися на них.

 — А що? — запитала Падма. Вона не знала, що ще сказати, вона не розуміла.

 — Бо деякі з нас стоять на краю прірви, — сказав Гаррі. — А важливо те, що ти робиш для інших людей. Дозволь мені допомогти тобі з чимось, Падмо, будь ласка.

Вона витріщилася на нього, і зрозуміла тієї миті, що він отримав власне попередження, таке саме, як і вона.

 — Я…​ Мені треба написати шість дюймів про ломіліалор…​

 — Зажди хвильку, я збігаю до себе, принесу все для гербалогії, — сказав Гаррі. Він підвівся з-за пʼятикутного стола, подивився на Ентвісла та Корнера. — Вибачте, хлопці, побачимося пізніше.

Вони нічого не сказали — лише витріщалися разом з усіма іншими у вітальні, доки Гаррі Поттер ішов до сходів.

І коли він тільки-но почав підніматися, він сказав:

 — І щоб ніхто не надокучав їй питаннями, хіба що вона захоче про це розмовляти. Сподіваюся, усі зрозуміли?

 — Зрозуміли, — сказали більшість першокласників та деякі старші учні, і багато з них були доволі налякані.

* * *

І вона розмовляла про купу всього з Гаррі Поттером, не лише про дерево ломіліалор — навіть про свій страх повернутися до гармонії з Парваті, хоча про це вона ще ніколи ні з ким не розмовляла. Проте примарний союзник Гаррі вже все одно про це знав. А Гаррі дістав зі свого капшучка якісь дивні книжки й позичив їй на умовах абсолютної секретності, і сказав, що якщо вона їх зрозуміє, то це змінить те, як вона думає, і вона вже ніколи не повернеться до гармонії з Парваті…​

О девʼятій, коли Гаррі сказав, що має йти, було зроблено лише половину реферату.

А коли Гаррі зупинився, озирнувся та сказав, що він вважає, що вона гідна Слизерину, вона цілу хвилину пишалася цим, доки не зрозуміла, що́ їй щойно сказали, та хто́ це сказав.

* * *

Коли Падма спустилася до сніданку наступного ранку, вона побачила, що Менді її побачила й шепотить щось сусідкам за рейвенкловським столом.

Вона побачила, що одна дівчинка підвелася з лавки та йде до неї.

Минулого вечора Падма раділа, що в них різні спальні. Але тепер, коли вона про це подумала, так було ще гірше: так їй доведеться зробити це в присутності всіх.

Але, хоч Падма й спітніла, вона знала, що має зробити.

Дівчина підійшла ближче…​

 — Вибач.

 — Що? — запитала Падма. Це мала бути її репліка.

 — Вибач, — повторила Герміона Ґрейнджер. Вона казала це гучно, щоб усі інші теж почули. — Я…​ я не просила Гаррі це робити, і я на нього розізлилася, коли дізналася, і змусила пообіцяти, що він ніколи не робитиме такого з будь-ким, і я не розмовлятиму з ним тиждень…​ Мені справді, справді прикро, міс Патіл.

Поза Герміони Ґрейнджер була напруженою, її обличчя було напруженим, і можна було побачити піт на її лиці.

 — Ем…​ — вимовила Падма. Наразі всі її думки переплуталися…​

Вона кинула оком на рейвенкловський стіл, де один хлопець спостерігав за ними суворим поглядом, а його руки були стиснуті в кулаки на колінах.

* * *

Раніше:

 — Я ж сказала тобі поводитися приязніше! — верещала Герміона.

Гаррі спітнів. Герміона ще ніколи не кричала на нього, і у порожньому кабінеті було доволі гучно.

 — Я…​ але…​ але я поводився приязно! — запротестував Гаррі. — Я фактично привів її до спокути, Падма йшла хибним шляхом, і я її з нього врятував! Я напевно змінив усе її життя на краще! Крім того, якби ти чула оригінальну версію того, що пропонував зробити професор Квірел…​ — а тоді Гаррі збагнув, що він каже, і закрив рота секундою пізніше, ніж було варто.

Герміона вхопилася за пасма свого каштанового волосся — такого жесту Гаррі ще в неї не бачив.

 — Що він пропонував? Убити її?

Професор із захисту пропонував був, щоб Гаррі знайшов усіх ключових впливових учнів серед свого та інших років, і спробував отримати контроль над усією мережею пліток Гоґвортсу. Він також зазначив, що це все одно корисний і цікавий виклик для будь-якого справжнього слизеринця, що відвідує Гоґвортс.

 — Нічого такого, — швидко сказав Гаррі, — він просто запропонував, загалом, щоб я отримав вплив на людей, що розповсюджують чутки, а я вирішив, що приязніше буде просто напряму проінформувати Падму про значення того, що вона робить, та про можливі наслідки її дій, а не погрожувати їй чи щось таке…​

 — Ти вважаєш, що нікому не погрожував? — тепер Герміона тягнула себе за волосся.

 — Ем…​ Можливо, їй здалося, що їй трохи погрожують, але, Герміоно, якщо людині здається, що щось їй зійде з рук, то вона це зробить, і начхати, як сильно це шкодить іншим, якщо не шкодить їй самій. Якби Падма вважала, що для неї не буде жодних наслідків через поширення брехні про тебе, то звісно вона б просто робила це далі…​

 — І ти гадаєш, що не буде жодних наслідків через твої дії?

Раптом Гаррі стало дуже зле.

Він ще ніколи не бачив Герміону такою розлюченою.

 — Що тепер про тебе думають інші учні, Гаррі? А про мене? «Якщо Гаррі не сподобається, що я кажу про Герміону, то він нацькує на мене привидів.» Ось що ти хочеш, щоб вони думали?

Гаррі розкрив рота, проте не знайшов слів, він просто…​ просто не подумав про це, насправді…​

Герміона потяглася й схопила книжки, що вона їх туди гепнула раніше.

 — Я не розмовлятиму з тобою тиждень, і я скажу всім, що не розмовлятиму з тобою тиждень, і я скажу всім, чому, і, можливо, це частково виправить те, що ти зробив. А за тиждень я…​ я вирішу, що робити, гадаю…​

 — Герміоно! — тепер вже Гаррі кричав від розпачу. — Я хотів допомогти!

Дівчина обернулася й подивилася на нього, хоча вже відчинила двері до кімнати.

 — Гаррі, — сказала вона, крім злості в її голосі чулося легке тремтіння. — Професор Квірел засмоктує тебе в темряву, чесно, я серйозно, Гаррі.

 — Це…​ це не він, він не це пропонував, це був просто я…​

Тепер Герміона ледь не шепотіла.

 — Якось ти підеш з ним на обід, а повернеться лише твоя темна сторона, а може ти й узагалі не повернешся.

 — Я обіцяю, що я повернуся з обіду.

Він сказав це бездумно.

Герміона відвернулася й хутко пішла, грюкнувши дверима за собою.

Віртуозно зіграв на законах драматичної іронії, йолопе, зазначив внутрішній критик Гаррі. Тепер ти помреш цієї суботи, твоїми останніми словами буде «Герміоно, пробач», а вона завжди шкодуватиме про цей свій останній грюк дверима…​

Ой, замовкни.

* * *

Коли Падма присіла поряд з Герміоною за сніданком, та голосно — так, щоб інші чули — сказала, що привид розповів їй те, що їй було важливо почути, і Гаррі Поттер вчинив був правильно, дехто став боятися менше, а дехто — значно більше.

Після цього люди справді менше казали гидких речей про Герміону, принаймні серед першокласників, принаймні публічно, де Гаррі Поттер міг про це почути.

Коли професор Флитвік запитав Гаррі, чи був він відповідальним за те, що сталося з Падмою, а Гаррі відповів «так», професор Флитвік сказав йому, що він винен два дні відпрацювань. Навіть якщо це був лише привид, і Падма не постраждала, це все одно була неприйнятна поведінка для рейвенкловця. Гаррі кивнув та сказав, що розуміє, чому професор Флитвік мусить це зробити, і не сперечається. Та враховуючи, що це, видається, справді виправило Падму, чи не вважав професор Флитвік, не для протоколу, що Гаррі вчинив правильно? А професор Флитвік деякий час мовчав, ніби справді обмірковував це, а тоді сказав урочисто писклявим голосом, що Гаррі треба навчитися нормально спілкуватися з іншими учнями.

І Гаррі не міг стримати думки, що такої поради він ніколи не почує від професора Квірела.

Також Гаррі не міг стримати думки, що якби він вчинив так, як радив професор Квірел, по-слизеринськи — використав суміш позитивних та негативних стимулів, щоб явно керувати Падмою та іншими пліткарями, — то Падма б про це не розповідала, і Герміона ніколи б не дізналася…​

…​і тоді Падма б не прийшла до спокути, вона б залишилася на хибному шляху, і сама б зрештою через це страждала. І Гаррі жодним чином не брехав Падмі, коли був невидимим під дією часовороту та використовував чари черевомовлення.

Гаррі досі не був певен, чи діяв єдиним правильним чином, чи одним з правильних. Герміона не помʼякшила свого вироку не розмовляти з ним — хоча вона багато розмовляла з Падмою. Це було неприємніше, ніж Гаррі очікував, — повернутися до самотнього навчання. Ніби його мозок вже почав забувати довготреновану навичку бути на самоті.

Дні до суботнього обіду з професором Квірелом тягнулися дуже, дуже повільно.

Розділ 51. Назву приховано, ч.1

Субота.

Гаррі складно було заснути в ніч з пʼятниці на суботу, але він це передбачив був, тому вжив очевидного заходу — купив зілля сну. А щоб це не було явною ознакою занепокоєння, він вирішив був купити його у Фреда та Джорджа два місяці тому. (Будь готовим! Це похідна пісня бойскаутів…​)

Тому Гаррі добре відпочив, у його капшучку містилося майже все його майно та майже все, що бодай теоретично могло йому стати в пригоді. Насправді, Гаррі навіть досягнув обмеження капшучка на обʼєм. Врахувавши, що йому треба буде зберігати там величезного змі́я, а також хтозна-що-ще, він прибрав деякі громіздкі предмети, наприклад, автомобільний акумулятор. Тепер він уже доріс до того, що міг трансфігурувати щось розміром з акумулятор за чотири хвилини рівно, тому це не було серйозною втратою.

Гаррі залишив був фальшфеєр, пальник для газового зварювання та бак для палива, адже не можна трансфігурувати на те, що має згоріти.

(Будь готовим! Доки йдеш життям…​)

«У Мері.»

Після того, як офіціантка прийняла їхні замовлення, вклонилася та вийшла, професор Квірел використав лише чотири закляття, і вони розмовляли про всіляке не надто важливе: лише обговорювали складну тезу професора Квірела про те, як Темний Лорд прокляв посаду із захисту — і це призвело до занепаду дуелей і до зміни соціальних звичаїв чаклунської Британії. Гаррі слухав, кивав, казав щось розумне, та насправді намагався вгамувати шалений стукіт свого серця.

Тоді офіціантка знову прийшла, цього разу з їжею, і за хвилину вийшла з кімнати. Професор Квірел жестами зачинив та замкнув двері й почав вимовляти двадцять девʼять чарів для безпеки, цього разу оминувши одне з послідовності містера Бестера, що трохи спантеличило Гаррі.

Професор Квірел завершив створення чарів…​

…​підвівся зі стільця…​

…​перетворився на зеленого змія з блакитними та білими смугами…​

…​і прошипів:

 — Голодний, хлопче? Їж сссвою порцію шшвидко, нам потрібна і ссила, і часс.

Очі Гаррі трохи розширилися, проте він прошипів:

 — Я добре посснідав, — а тоді швидко почав пхати локшину собі до рота.

Змій трохи поспостерігав за ним своїми пласкими очима, а потім прошипів:

 — Не бажаю поясснювати тут. Краще сспочатку бути деінде. Треба піти непомітно, безз жодних оззнак, що ми виходили з кімнати.

 — Щоб ніхто не ззміг висстежити насс, — прошипів Гаррі.

 — Ссаме так. Чи довіряєшш ти мені аж так, хлопче? Обміркуй ссвою відповідь. Я просситиму тебе про дешщо важливе, і це вимагатиме довіри. Якшщо вссе одно сскажеш «ні», крашще сскажи «ні» зараз.

Гаррі відвів погляд від пласких очей змія, подивився на локшину в соусі, і ще трохи поїв, доки думав.

Професор із захисту був…​ неоднозначною особистістю, і це мʼяко сказано. Гаррі гадав, що зрозумів деякі з його цілей, хоча інші досі були для нього таємницею.

Але професор Квірел збив був з ніг дві сотні дівчат, щоб зупинити тих, хто прикликав Гаррі. Професор Квірел збагнув був, що дементор виснажував Гаррі через його паличку. Він врятував життя Гаррі двічі впродовж двох тижнів.

Що могло означати, що професор із захисту просто зберігав Гаррі на потім, що в нього були приховані мотиви. Насправді, не було сумнівів, що в нього були приховані мотиви. Професор Квірел не робив цього з примхи. Він також забезпечив, щоб Гаррі опанував блокологію, навчив його, як програвати…​ якщо професор Квірел і хотів використати Гаррі Поттера якимось чином, то це використання потребувало сильнішого Гаррі Поттера, а не слабшого. А це й було використанням друга — хотіти зробити його сильнішим, а не слабшим.

І хай подеколи в аурі професора відчувався холод, у голосі чулася гіркота, а в погляді була порожнеча — він сам дозволяв це все побачити, і лише самому Гаррі.

Гаррі складно було дібрати слів, щоб описати своє почуття спорідненості до професора Квірела, крім як сказати, що він єдиний у чаклунському світі ясно мислив. Рано чи пізно всі інші починали грати у квідич, чи не захищати свої машини часу оболонками, чи вважати смерть своїм найліпшим другом. Рано чи пізно, і зазвичай рано, усі показували, що щось глибоко в їхньому розумі заплуталося. Усі, крім професора Квірела. Цей звʼязок був вищим за якісь борги чи навіть за особисту приязнь — ніби в чаклунському світі існували лише вони вдвох. І нехай професор із захисту іноді здавався дещо страшним чи темним — те саме деякі люди казали й про Гаррі.

 — Я довіряю тобі, — прошипів Гаррі.

І змій пояснив перший етап плану.

* * *

Гаррі набрав останню виделку локшини та прожував її. Поряд із ним, знову в людській подобі, професор Квірел безтурботно їв суп, ніби нічого особливого щойно не сталося.

Тоді Гаррі проковтнув і одразу підвівся зі стільця. Серце вже гупало в його грудях. Заходи безпеки були буквально найсуворішими з можливих.

 — Ви готові це перевірити, містере Поттер? — спокійно запитав професор Квірел.

Це була не перевірка, проте професор Квірел не скаже цього людським голосом, навіть у цій захищеній від підслуховування кімнаті, навіть з додатковим захистом чарів професора Квірела.

 — Ага, — сказав Гаррі як міг недбало.

Крок перший.

Гаррі скомандував капшучку «плащ», дістав Плащ невидимості, відстібнув капшучок з пояса та кинув його на інший бік стола.

Професор із захисту підвівся, дістав паличку, доторкнувся нею до капшучка та промимрив закляття. Нові чари мали дозволити професорові Квірелу заходити до та виходити з капшучка у формі змія, а також чути, що коїться поза капшучком, коли він буде всередині.

Крок другий.

Доки професор Квірел випрямлявся після того, як схилився над капшучком, і прибирав свою паличку, була мить, коли паличка була спрямована на Гаррі, і тоді він ненадовго відчув, ніби щось проповзло поряд з його часоворотом на грудях, ніби щось моторошне промайнуло зовсім поряд, але не торкнулося його.

Крок третій.

Професор із захисту знову перетворився на змія, лиховісне передчуття ослабло. Змій заповз до капшучка — той сам відкрився, щоб прийняти зелене тіло, а коли знову закрився за його хвостом, то лиховісне передчуття ослабло ще більше.

Крок четвертий.

Гаррі обережно дістав паличку — так, щоб не змінити пози, щоб часоворот не поворухнувся з позиції, у якій професор Квірел закріпив пісочний годинник під оболонкою. Гаррі пробурмотів «Вінґардіум Левіоза», і капшучок почав до нього летіти.

Дуже, дуже повільно, згідно вказівок професора Квірела, капшучок летів до Гаррі, що уважно спостерігав, чи не відкриється він. У цьому разі Гаррі мав чарами польоту відштовхнути капшучок геть якомога сильніше.

Коли капшучок був у метрі від Гаррі, лиховісне передчуття повернулося.

Коли Гаррі знову припасував капшучок до пояса, лиховісне передчуття стало сильним як ніколи, проте ще не нездоланним, його можна було витримати.

І це незважаючи на те, що професор Квірел був у формі анімага у подовженому просторі капшучка, що висів на поясі Гаррі.

Крок пʼятий.

Гаррі сховав паличку. В іншій руці він досі тримав Плащ невидимості. Тепер Гаррі його одягнув.

Крок шостий.

І ось у кімнаті, що захищена від будь-яких можливих прослуховувань, з особисто підсиленою професором Квірелом безпекою, лише після того, як Гаррі одягнув справжній Плащ невидимості, він занурив руку під сорочку та прокрутив зовнішню оболонку часовороту лише один раз.

Внутрішній пісочний годинник лишився так само закріпленим, а навколо все викривилося…​

Їжа зникла зі стола, стільці гулькнули на своє місце, двері розчахнулися.

У кімнаті Мері нікого не було, як і мало бути. Професор Квірел звʼязався з «У Мері» під вигаданим імʼям та запитав, чи буде в цей час кімната вільною, — не щоб забронювати, бо скасоване бронювання буде записане, а лише щоб запитати.

Крок сьомий.

Досі під Плащем невидимості, Гаррі вийшов через відчинені двері. Він знайшов шлях вкритими плиткою коридорами «У Мері» до добре оснащеного бару, де гостями опікувався сам власник — Джейк. У барі сиділо лише декілька людей, бо був ще ранок — навіть не ланч, і невидимому Гаррі довелося чекати біля дверей декілька хвилин, прислухатися до шуму голосів та булькання алкоголю, доки двері не відчинились назустріч величезному добродушному ірландцю, і тоді Гаррі тихо висковзнув одразу після того, як той пройшов.

Крок восьмий.

Гаррі йшов деякий час. Уже далеченько від «У Мері» Гаррі звернув з алеї Діаґон у менший провулок. Наприкінці цього провулка стояла затемнена крамниця, що їй всі вікна було зачаровано у непрозоро-чорний.

Крок девʼятий.

 — Риба меч диня друг, — сказав Гаррі пароль замку, і той відчинився.

Усередині крамниці також панувала темрява; відчинившись, двері ненадовго пропустили світло, яке встигло освітити велику порожню кімнату. Як казав професор із захисту, тут раніше працювала крамниця меблів, та вона збанкрутіла, приміщення відійшло кредиторові, який його досі не продав. Стіни було пофарбовано в простий білий колір, на деревʼяній підлозі були подряпини, і їй бракувало поліролю, а у задній стіні були лише одні зачинені двері. Колись тут роздивлялися були товар, але тепер тут було катма на що дивитися.

Двері клацнули за спиною Гаррі, і темрява перетворилася на абсолютну чорноту.

Крок десятий.

Гаррі дістав паличку та сказав «Лумос». Кімнату освітило біле сяйво. Гаррі зняв капшучок з пояса (лиховісне передчуття трохи посилилося, коли він доторкнувся до капшучка пальцями) та обережно відкинув його в інший бік кімнати (лиховісне передчуття майже повністю зникло). Тоді він водночас зняв Плащ невидимості та прошипів: «Ззроблено».

Крок одинадцятий.

З капшучка висунулася зелена голова, а невдовзі виповзла й решта метрового тіла змі́я. За мить змій перетворився на професора Квірела.

Крок дванадцятий.

Гаррі тихо чекав, доки професор Квірел повторить тридцять чарів.

 — Гаразд, — спокійно сказав професор Квірел, коли завершив з цим. — Якщо хтось досі за нами спостерігає, то ми все одно приречені, тому я говоритиму прямо й у людській подобі. Парселмова нелегко мені дається, адже я ані нащадок Салазара, ані справжня змія.

Гаррі кивнув.

 — Отже, містере Поттер, — сказав професор Квірел. Він пильно дивився на Гаррі, його сині очі здавалися темними при світлі палички. — Ми наодинці, ніхто нас не бачить, і я маю поставити вам важливе питання.

 — Уперед, — сказав Гаррі, його серце забилося частіше.

 — Якої ви думки про уряд чаклунської Британії?

Гаррі очікував не зовсім цього, але чогось такого, тому відповів:

 — Ґрунтуючись на моїх обмежених знаннях, я б сказав, що і міністерство, і чарверсуд здаються мені дурними, корумпованими та злими.

 — Правильно. Ви розумієте, чому я питаю?

Гаррі глибоко вдихнув та подивився прямо в очі професорові Квірелу, і не відводив погляд. Гаррі нарешті зрозумів був, яким чином отримувати неймовірні висновки з жалюгідних свідчень: треба знати відповідь заздалегідь, і він вигадав відповідь ще тиждень тому. Треба було лише трохи її пристосувати…​

 — Ви хочете запросити мене до таємної організації, де купа таких цікавих людей, як ви, — сказав Гаррі, — і одна з цілей цієї організації — реформувати чи скинути уряд чаклунської Британії. І так, я з вами.

Ненадовго запала тиша.

 — Боюся, я очікував не такого розвитку розмови, — сказав професор Квірел. Кутки його губ трохи смикалися. — Я лише збирався попросити допомоги з чимось надзвичайно зрадницьким і незаконним.

Прокляття, подумав Гаррі. Втім, професор Квірел не заперечив цього…​

 — Я слухаю.

 — Спочатку скажіть, — сказав професор Квірел, і тепер у його голосі не було ані краплі легковажності, — чи готові ви прийняти таку просьбу, містере Поттер? Ще раз кажу, якщо ви відмовите в будь-якому разі, то зробіть це зараз. Якщо лише цікавість змушує вас не робити цього, приструньте її.

 — Зрадництво й незаконність мене не хвилюють. Мене хвилюють ризики, і результат має їм відповідати. Проте я не можу повірити, щоб ви йшли на ризик легковажно.

Професор Квірел кивнув.

 — Маєте рацію. Я страшенно зловживаю нашою дружбою а також довірою до мене, як до вчителя Гоґвортсу…​

 — Можете пропустити цю частину, — сказав Гаррі.

Кутки губ професора Квірела знову смикнулися, а потім повернулися на місце.

 — Тоді я її пропущу. Містере Поттер, іноді ви граєте в гру: брешете правдою, граєте словами, щоб приховати справжнє значення на видноті. Я також маю репутацію людини, яка це полюбляє. Проте навіть якщо я лише розповім вам про те, чого я сподіваюся з вами сьогодні досягти, містере Поттер, ви брехатимете про це. Ви прямо брехатимете, без вагань, без гри слів чи натяків. І ворогові, і найближчому другові. Ви брехатимете Мелфою, Ґрейнджер і Макґонеґел. Ви розмовлятимете, завжди й без вагань, саме так, як ви б розмовляли, якби нічого не знали, незважаючи на свою честь. Так має бути.

Тиша тяглася деякий час.

Ця ціна вимірювалася часткою душі Гаррі.

 — Перед тим, як розповісти…​ Чи можете ви хоча б сказати, чи потреба справді нагальна?

 — Дехто найстрашеннішим чином потребує вашої допомоги, — просто відповів професор Квірел, — і ніхто крім вас не в змозі допомогти.

Знову запала тиша, але цього разу нетривала.

 — Гаразд, — тихо сказав Гаррі. — Розповідайте мені про нашу місію.

Темну мантію професора із захисту було важко відрізнити від тіні на стіні, що її відкидав силует, який перекривав світло з палички Гаррі.

 — Звичайні чари патронуса, містере Поттер, захищають від страха дементора. Але дементори все одно можуть бачити вас і знають, де ви. На відміну від ваших чарів патронуса. Вони засліплюють дементорів, а то й якось сильніше на них впливають. Те, що я бачив під плащем, навіть не дивилося у ваш бік, коли ви його вбивали. Ніби воно забуло про ваше існування, навіть під час смерті не згадало про вас.

Гаррі кивнув. Це було цілком очікувано, якщо боротися з дементором на рівні його справжнього існування, а не на рівні антропоморфізму. Смерть, можливо, і останній ворог, але не розумний ворог. Коли людство знищувало віспу, віспа не відбивалася.

 — Містере Поттер, центральне відділення «Ґрінґотсу» захищене усіма можливими закляттями, які знають ґобліни. І все одно траплялися успішні пограбування сховищ. Що чаклунство може створити, те чаклунство може й зруйнувати. Але ніхто ще не втікав з Азкабану. Ніхто. На кожні чари є античари, існує метод обійти будь-які захисні чари. Чому ж тоді нікого ніколи не рятували з Азкабану?

 — Бо Азкабан має щось нездоланне, — сказав Гаррі, — щось таке жахливе, що ніхто не може це перемогти.

Це було ключовим елементом їхньої бездоганної системи безпеки, мало бути. Нічого людського. Сама смерть охороняла Азкабан.

 — Дементорам не до вподоби, коли в них забирають їжу, — сказав професор Квірел. Тепер його голос став холодним. — Вони знають, коли хтось намагається. Там більше, ніж сто дементорів, і вони можуть розмовляти з охоронцями. Усе просто, містере Поттер. Для могутнього чарівника не складно проникнути в Азкабан, і не складно з нього вийти. Доки не намагаєшся забрати з собою щось, що належить дементорам.

 — Але дементори не нездоланні, — сказав Гаррі, і він міг викликати патронуса за допомогою цієї думки тієї ж миті. — Ніколи не вірте в це.

 — Памʼятаєте, як воно було, коли ви зустрілися з дементором першого разу і зазнали невдачі? — дуже тихо запитав професор Квірел.

 — Я памʼятаю.

І тоді раптом Гаррі стало зле, він знав, до чого все йде. Мав би й раніше здогадатися.

 — В Азкабані є невинна людина, — сказав професор Квірел.

Гаррі кивнув. У нього в горлі стояв клубок, проте він не заплакав.

 — Той, про кого мова, не був під дією імперіуса, — сказав професор із захисту, його темну мантію було видно як силует на тлі більшої тіні. — Є надійніші методи зламати волю, ніж імперіус, якщо є час на тортури, виманологію та ритуали, про які я не розповідатиму. Не можу сказати, як я про це дізнався, як я дізнався про бодай щось із цього, не можу навіть натякнути про це навіть вам, доведеться мені довіритися. Але в Азкабані є людина, що ніколи не хотіла служити Темному Лордові, і роками страждала у найжахливішому холоді й темряві, які тільки можна уявити, та не заслуговувала жодної хвилини з цього.

Гаррі збагнув у раптовому осяянні, його рот поспішав вимовити це ледве не раніше за те, як формувалися його думки.

Без жодного натяку, без жодного попередження, ми всі подумали…​

 — Людина на імʼя Блек, — сказав Гаррі.

Запала мовчанка. Бліді сині очі втупилися у нього.

 — Ну, — сказав професор Квірел по деякому часі. — Ось тобі й плани не казати вам імʼя, доки ви не погодитися на місію. Я б спитав, чи не читаєте ви мої думки, якби це не було просто неможливо.

Гаррі нічого не сказав, проте здогадатися було доволі просто, якщо вірити в процеси сучасної демократії. Найочевиднішим кандидатом у невинні був той, хто не отримав суду…​

 — Я безперечно вражений, містере Поттер, — сказав професор Квірел. Його лице було суворим. — Але це серйозна справа, і якщо інші могли якимось чином дійти тих самих висновків, я маю про це знати. Отже скажіть мені, містере Поттер, як, заради Мерліна, Атлантиди й порожнечі між зірками, ви здогадалися, що мова йде про Белатрису?

Розділ 52. Стенфордський Тюремний Експеримент, ч.2

Адреналін вже переповнював кров Гаррі, його серце калатало в грудях, у цій темній збанкрутілій крамниці. Професор Квірел завершив був пояснення, і тепер Гаррі тримав в одній руці крихітну галузку, що була ключем. Ось воно: цього дня, цієї миті починалося справжнє життя Гаррі. Його перша справжня пригода, його перший прорив у підземелля, перший скинутий ним злий уряд, його перший порятунок принцеси з замку. Гаррі мав би бути наляканішим, обережнішим, проте натомість відчував лише, що вже час, і давно вже був час ставати гідним людей, про яких він читав у книжках, починати свій шлях перетворення на того, ким він завжди знав, що стане, — на героя. Зробити перший крок у напрямку до Кімбола Кінісана, капітана Пікара, Лайона-О з Тандери і точно не Рейсліна Маджере. З ранкових мультфільмів мозок Гаррі знав, що коли дорослішаєш, маєш отримати неймовірну могутність та врятувати всесвіт. Ось таку модель поведінки мозок Гаррі прийняв для дорослішання, а Гаррі вже дуже хотів почати дорослішати.

І якщо шаблонний сюжет вимагав, щоб герой втратив частину своєї невинності під час першої пригоди, то принаймні зараз, у цю мить, доки він досі невинний, йому здавалося, що вже давно час пережити цей біль. Ніби скинути одяг, що для нього замалий, чи як нарешті перейти на наступний рівень гри після нескінченних одинадцяти років третього етапу, другого рівня гри в Супер Маріо.

Гаррі прочитав був достатньо книжок, щоб розуміти, що цей ентузіазм невдовзі зникне, тому насолоджувався ним, доки міг.

Пролунав ляскіт, і щось поряд з Гаррі зникло, і час для героїчних думок скінчився.

Гаррі переломив галузку рукою.

Коли летиключ активувався, Гаррі ніби гак зачепив за живіт, і цього разу смикнув його значно сильніше, ніж коли вони переміщувалися між Гоґвортсом та алеєю Діаґон…​

…​його відпустило посеред оглушливого грому та зливи. Його вдарило водою по обличчю, волога вкрила окуляри, і на мить його засліпило, світ став невиразним, і він почав падати вниз до далеких бурхливих хвиль океану.

Він прибув дуже-дуже-дуже високо над безкраїм Північним морем.

Через неочікувану люту бурю Гаррі ледь не випустив з рук мітлу, що її дав йому професор Квірел, а це було б невдалим рішенням. Лише за секунду Гаррі опанував себе і одним плавним рухом повернувся на мітлі назад.

 — Я тут, — пролунав незнайомий голос з порожнього повітря над ним.

Голос був низьким та грубим, і належав жовтуватому довговʼязому бородатому чолов’язі, у якого багатозільнувся професор Квірел перед тим, як розілюзнити себе й свою мітлу.

 — Я тут, — відгукнувся Гаррі з-під Плаща невидимості. Сам він не пив багатозільної настоянки. Чуже тіло перешкоджало магії, а Гаррі могла знадобитися вся його магія, хай як її було мало. Тому, згідно з планом, Гаррі мав бути невидимим майже весь час, а не використовувати багатозільну настоянку.

(Жоден з них не називав іншого на імʼя. Бо впродовж незаконної місії імен не називають, навіть якщо ти невидимий і висиш над нічим не примітним клаптиком Північного моря. Цього просто не роблять. Це було б по-дурному.)

Гаррі, старанно вхопивши мітлу однією рукою, доки вітер та дощ завивали навкруги, підвів паличку, яку він тримав не менш старанно, та імпервіуснув окуляри.

Потім, уже з чистими лінзами, Гаррі роззирнувся довкола.

А навколо був вітер та дощ, у найкращому разі пʼять градусів за Цельсієм. Гаррі вже був під дією чарів тепла, бо застосував їх просто щоб вийти на вулицю в лютому, проте вони аж ніяк не могли витримати несамовитих крапель. Дощ був дошкульнішим за сніг — робив вогкою будь-яку відкриту поверхню. Плащ невидимості робив тебе всього невидимим, проте не огортав тебе всього і, відповідно, не захищав від дощу. Ніщо не перешкоджало потоку води заливати його обличчя, шию, заливати футболку, а також рукави мантії, вилоги штанів та взуття. Волога не обминула жодного клаптику тканини, що була на ньому.

 — Сюди, — промовив голос під дією багатозільної настоянки, і навпроти мітли Гаррі засяяла цятка зеленого світла, а ще за мить цятка метнулася в якомусь напрямку, що з точки зору Гаррі нічим не відрізнявся від інших.

Гаррі рушив за нею крізь сліпучий дощ. Подеколи він губив її — цю дрібну зелену цятку — але щоразу, коли таке траплялося, він гукав, і кількома секундами потому цятка знову з’являлася навпроти нього.

Коли Гаррі призвичаївся до руху цятки, та прискорилася, і Гаррі вичавив з мітли всю можливу швидкість та рушив за нею. Дощ шмагав його сильніше, Гаррі гадав, що якщо твоє лице обстрілюють дробом, то відчуття мають бути саме такими. Але окуляри лишалися прозорими та захищали його очі.

Лише за кілька хвилин на повній швидкості мітли Гаррі побачив за дощем величезну тінь, що височіла віддалік над водою.

І відчув далеке відлуння порожнечі, що ширилася від місця, де чигала Смерть, омивала розум Гаррі та розходилася навколо нього, ніби хвиля, що розбивається об камінь. Цього разу Гаррі знав свого ворога, і його воля була незламною та сповненою світла.

 — Я вже відчуваю дементорів, — пролунав грубий голос багатозільненого Квірела. — Я цього не очікував, не на такій відстані.

 — Думайте про зірки, — намагався перекричати далекий грім Гаррі. — Звільніться від будь-якої злоби, не допускайте нічого негативного — думайте лише про зірки, про те, як це — відчувати себе безтілесною сутністю серед зірок. Тримайте цю думку мов бар’єр блокології навколо всього свого розуму. Дементорам буде складно проникнути крізь це.

На деякий час запала мовчанка, потім почулося слово «цікаво».

Зелена цятка здійнялася, і Гаррі трохи нахилив мітлу вгору, щоб летіти слідом, хоча через це мав потрапити до скупчення туману — хмари, що висіла над водами.

Невдовзі вони зависли над і трохи збоку від величезної трикутної металевої будівлі, що загрозливо маячила далеко внизу. Сталевий трикутник був порожнім всередині, а не суцільним, це була будівля з трьох товстих стін і без центральної частини. Аврори-охоронці розташовувалися у верхньому рівні з південної сторони, як сказав був професор Квірел, і були під захистом своїх патронусів. Законний вхід до Азкабану був у південно-західному куті даху. Ним вони, звісно, не скористаються. Натомість вони використають коридор, що йшов прямо під північним кутом будинку. Професор Квірел спуститься першим, проб’є діру в стелі та захисних чарах поряд з північним краєм кута, і створить ілюзію над дірою.

В’язнів тримали у ребрах будівлі, на поверхах відповідно до злочинів. Внизу, у центрі та глибині Азкабану розташовувалося гніздо більш ніж сотні дементорів. Періодично туди кидали купи землі, щоб підтримувати рівень, адже матерія безпосередньо поряд з дементорами розкладалася на порох і перетворювалася на ніщо…​

 — Зачекай одну хвилину, — сказав грубий голос, — швидко рушай за мною, і обережно проходь.

 — Є, — тихо відповів Гаррі.

Цятка зникла, і Гаррі почав лічити: раз раз тисяча, два раз тисяча, три раз тисяча…​

…​шістдесят раз тисяча, і Гаррі пірнув, вітер під час спуску верещав навколо, а він летів униз до грандіозної металевої конструкції, туди, де він міг відчувати, як тіні смерті чекали на нього, висмоктували світло та випромінювали порожнечу, а металева конструкція ставала дедалі більшою. Пласкою й невиразною була величезна зловісна сіра форма, крім єдиного підвищення-коробки у південно-західному кутку. Північний кут був рівнесенький, отвору, що його створив професор Квірел, зовсім не було видно.

Гаррі різко вирівняв мітлу, коли наблизився до північного кута. Він взяв більший запас, ніж вважав би достатньо безпечним на уроках польотів, проте ненабагато більший. Щойно він зупинився, він почав знову спускатися, цього разу повільно, до кінчика північного кута, що скидався на твердий дах.

Спускатися крізь ілюзорну стелю, доки ти невидимий, було доволі дивним відчуттям, а потім Гаррі опинився в металевому коридорі, що його освітлювало тьмяне оранжеве світло. Як збагнув Гаррі після здивованого погляду, освітлення забезпечували старомодні гасові лампи з газожаровими сітками…​

…​бо магія згасне, її з часом висмокче присутність дементорів.

Гаррі зліз з мітли.

Тепер подих порожнечі відчувався сильніше, ніби він розтікався навколо Гаррі, проте не торкався його. Вони були далеко, проте їх було багато — рани цього світу. Гаррі міг би вказати на них із заплющеними очима.

 — Виклич ссвого патронусса, — прошипів змій з підлоги. Він видавався швидше безкольоровим, ніж зеленим, у цьому тьмяному оранжевому освітленні.

Гаррі відчув утому в голосі — навіть у парселмові. Гаррі цьому здивувався — професор Квірел казав був, що анімаги у формі тварин були значно менш уразливими для дементорів. (Гаррі припустив, що з тієї саме причини, з якої патронуси були тваринами.) Якщо професорові Квірелу було так кепсько у формі змія, то що ж з ним коїлося, коли він був у формі людини, що давало змогу використовувати магію?..

Гаррі вже здійняв руку з паличкою.

Це буде початком.

Навіть якщо це буде одна людина, якщо він міг врятувати від пітьми лише одну людину, і він ще не був достатньо могутнім, щоб телепортувати всіх в’язнів Азкабану до безпеки й спопелити трикутне пекло до ґрунту…​

Все одно це почин, це початок, це був перший завдаток за все, чого Гаррі збирався досягти протягом життя. Годі чекати, годі лише сподіватися, годі обіцянок, усе починається тут. Тут і зараз.

Гаррі змахнув паличкою у тому напрямку, де далеко внизу чекали дементори.

 — Експекто Патронум!

І засяяла фігура гуманоїда. Він не був яскравим мов сонце, як раніше…​ напевно через те, що Гаррі все ж таки не вдалося припинити думати про інших в’язнів та їхні камери — про тих, кого він не збирався зараз рятувати.

Втім, це напевно на краще. Гаррі треба буде підтримувати патронус довгий час, тому напевно ліпше не робити його надто яскравим.

Від цієї думки патронус ще трохи згаснув; а потім ще, бо Гаррі старався вкладати в нього трохи менше своєї сили, доки нарешті блискучий гуманоїд сяяв лише трохи яскравіше за найяскравішого патронуса-тварину, і Гаррі відчув, що спроби притлумити його далі можуть призвести до того, що той просто зникне.

 — Він сстабільний, — прошипів Гаррі та почав згодовувати мітлу капшучку. Він не випускав палички з рук, і слабкий постійний потік від нього компенсував невеличкі втрати від патронуса.

Змій перетворився на довговʼязого жовтуватого чоловіка, що тримав в одній руці паличку професора Квірела та мітлу в іншій. Жовтуватий чоловік похитнувся, коли з’явився, і ненадовго сперся на стіну.

 — Чудово виконано, хіба що крапельку повільно, — пробурмотів грубий голос. Звична для професора Квірела сухість чулася й у цьому голосі, хоч і не пасувала ані голосу, ані похмурому виразу цього обличчя з густою бородою. — Тепер я їх взагалі не відчуваю.

За мить мітла щезла під мантією чоловіка. Тоді він підвів паличку та доторкнувся своєї голови, і зі звуком, ніби розбилося яйце, знову зникнув.

У повітрі розквітла слабка зелена цятка, і Гаррі, досі окутаний Плащем невидимості, пішов слідом.

Якби хтось дивився на цю сцену, то зміг би побачити лише як зелена цятка пливе повітрям, а яскравий срібний гуманоїд йде за нею.

* * *

Вони йшли вниз, вниз, вниз, проминали гасову лампу за лампою, а подеколи величезні металеві двері. Вони спускалися Азкабаном у цілковитій тиші. Професор Квірел створив був якийсь бар’єр, крізь який він сам міг чути, що коїться довкола, але жоден звук не виходив назовні й жоден звук не доходив до Гаррі.

Гаррі не вдалося зупинити свій розум від питання навіщо тиша, а також від відповіді на це питання. Він уже знав відповідь на якомусь безсловесному рівні, і саме очікування цієї відповіді спричинило безплідні спроби не думати про це.

Десь за цими величезними металевими дверима кричали люди.

Срібний гуманоїд коливався — яскравішав та тьмянішав — щоразу, як Гаррі про це думав.

Гаррі було сказано застосувати на собі бульбашкоголові чари. Щоб він не відчував жодних запахів.

Весь ентузіазм та героїзм уже зникли, як Гаррі й очікував, хоча він гадав, що це станеться пізніше. А сталося це перед першими ж металевими дверима, повз які вони пройшли. Кожні металеві двері були замкнені величезним замко́м, звичайним немагічним металевим замко́м, що не зупинив би й першокласника Гоґвортсу — якби в того була його чарівна паличка й змога використовувати магію, а в’язням цього бракувало. Як роз’яснив професор Квірел, ці металеві двері вели не до окремих камер, а до коридору з декількома камерами. Це якимось чином трохи допомагало — знати, що не кожні двері вели до вʼязня, що чекав за ними. Натомість за ними могло бути більшеодного вʼязня, що зменшувало емоційний вплив. Так само, як одне дослідження показало, що люди жертвували більше грошей на порятунок однієї дитини, ніж на порятунок восьми дітей, хоча в обох випадках просили однакову суму…​

Гаррі було дедалі важче не думати про щось інше, і щоразу, як у нього не виходило, світло патронуса колихалося.

Вони підійшли до місця, де прохід повертав ліворуч, — біля кута трикутної будівлі. І знову вони йшли металевими сходами, черговим маршем, знову вони спускалися вниз.

Усього лише вбивць не саджали в найнижчі камери. Завжди було, куди спуститися, завжди залишалося ще жахливіше покарання, якого варто боятися. Хай як низько ти пав, уряд чаклунської Британії завжди мав щось гірше, чим можна тобі погрожувати.

Але Белатриса Блек була смертежеркою, що вселяла більше страху за всіх, крім самого Лорда Волдеморта. Вродлива й смертоносна чародійка, непохитно вірна своєму господарю. Вона була, якщо таке взагалі можливо, навіть більш садистською та злою, ніж Відомо-Хто, ніби намагалася перевершити свого господаря…​

…​це про неї знали всі, це всі вважали правдою про неї.

Але перед тим, як сказав професор Квірел, перед дебютом найжахливішої прислужниці Темного Лорда, була собі в Слизерині дівчинка, була тихою, переважно проводила час наодинці, нікому не шкодила. Уже після з’явилася вигадані історії про неї, змінені заднім числом спогади (Гаррі добре знав дослідження на цю тему). Проте тоді, доки вона відвідувала школу, найталановитішу відьму Гоґвортсу всі вважали чемною дівчинкою (як сказав був професор Квірел). Її нечисленні друзі вкрай здивувалися, що вона приєдналася до смертежерів, і ще більш здивувалися, що вона приховувала так багато пітьми за тією сумною, мрійливою усмішкою.

Такою колись була Белатриса — найперспективнішою відьмою свого покоління — перед тим, як Темний Лорд викрав та зламав її, розбив на друзки та зібрав знову, прив’язав до себе на глибшому рівні темнішими за «Імперіус» методами.

Десять років Белатриса служила Темному Лордові, убивала тих, кого він казав убити, катувала тих, кого він казав катувати.

А потім нарешті Темного Лорда було переможено.

Та жахіття для Белатриси не припинилося.

Десь всередині Белатриси досі міг бути хтось, хто кричав, кричав весь цей час, хтось, кого психіатричний цілитель зможе повернути. А може й ні — професор Квірел не міг знати напевно. Але в будь-якому разі вони могли…​

…​принаймні вони могли витягти її з Азкабану…​

Белатрису Блек посадили в камеру найнижчого рівня Азкабану.

Гаррі було складно не уявляти, що він побачить, коли дістанеться її камери. Белатриса мала спочатку майже не боятися смерті, якщо вона досі жива.

Вони спустилися ще одним маршем сходів, ще трохи наблизилися до Смерті та Белатриси, Гаррі міг чути лише стукіт їхнього невидимого взуття. З гасових ламп лилося тьмяне оранжеве світло, слабка зелена цятка повільно летіла, блискуча фігура йшла за нею, її срібне світло подеколи змінювало інтенсивність.

* * *

Після багатьох спусків вони опинилися в коридорі, що завершувався не сходами, а останніми металевими дверима, і зелена цятка зависла навпроти них.

Серце Гаррі трохи заспокоїлося, доки вони спускалися в глибини Азкабану без жодних подій. Але тепер воно знову калатало. Вони були на дні, до тіней смерті було рукою подати.

Замок тихо клацнув, коли професор Квірел його відімкнув.

Гаррі глибоко вдихнув та пригадав усе, що сказав йому професор Квірел. Складно буде не достатньо точно зіграти потрібну роль, щоб обдурити Белатрису Блек, — складно буде водночас утримувати патронус…​

Зелена цятка зникла, і за мить з’явився метровий змій, більше не невидимий.

Гаррі штовхнув металеві двері невидимою рукою, і вони повільно й зі скреготом трохи розчинилися — лише трохи, і він зазирнув усередину.

Він побачив коридор, що завершувався кам’яною стіною. Всередині не було жодного освітлення, крім того, що надходило від патронуса Гаррі. Цього було достатньо, щоб він побачив у коридорі зовнішні ґрати восьми камер, проте він не міг побачити, що всередині. Важливішим, втім, було те, що він не міг побачити, чи є хтось у самому коридорі.

 — Нічого не бачу, — прошипів Гаррі.

Змій кинувся вперед, хутко поплазував підлогою.

За мить…​

 — Вона ссама, — прошипів змій.

Залишся, звернув Гаррі думку до патронуса, і той став навпроти дверей, ніби охороняв їх. Гаррі штовхнув двері ще раз, щоб ширше їх прочинити, і зайшов усередину.

У першій камері, яку побачив Гаррі, був засохлий труп, шкіра була сірою та поцяткованою, у деяких місцях було видно кістки, очей не було…​

Гаррі заплющив очі. Він досі міг це зробити, бо був невидимим, він нічому не шкодив, заплющивши очі.

Він про це вже знав, він читав був про це на шостій сторінці підручника з трансфігурації: у Азкабані залишалися доки не спливав строк ув’язнення. Якщо перед тим ти помирав, то тебе тримали мерцем. Якщо строк був довічний, то твоє тіло просто лишали в камері, доки камера не стане потрібною, а тоді просто кидали тіло до ями дементорів. Але побачити це все одно було шоком, цей труп колись був особистістю, когось просто залишили там…​

Світло в кімнаті заколихалося.

Спокійно, звернув Гаррі думку до своєї серцевини. Професорові Квірелу не піде на користь, якщо патронус зникне через його сумні думки. Так близько до дементорів професор Квірел може просто впасти й померти. Спокійно, Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Веррес, спокійно!

З цією думкою Гаррі знову розплющив очі — не можна було марнувати час.

У другій камері був лише скелет.

За ґратами третьої камери він побачив Белатрису Блек.

Щось цінне й незамінне всередині Гаррі вигоріло мов трава на сонці.

Зрозуміти, що жінка не скелет, а її голова — не череп, можна було лише за текстурою шкіри, що все одно відрізнялася від кістки, хай якою білою та блідою Белатриса стала у темряві, у своєму самотньому очікуванні. Чи то її погано годували, чи то все, що вона з’їдала, висмоктували тіні смерті: її очі ніби запали під повіками, губи здавалися надто зсохлими, щоб стулитися над зубами. Колір вивітрився з колись чорної матерії, в якій вона потрапила до тюрми, ніби дементори висмоктали і його. Цей одяг певно колись був відвертим, але тепер висів на скелеті й показував лише зморшкувату шкіру.

Я її рятую, я її рятую, я її рятую, несамовито повторював Гаррі подумки, знов і знов, мов застосовував блокологію, бажав, щоб патронус не зникнув, щоб залишився й захистив Белатрису від дементорів…​

У серці, у внутрішній серцевині, Гаррі зберіг увесь жаль та співчуття, бажання врятувати її від пітьми. Срібне проміння, що лилося крізь прочинені двері, пояскравішало від цієї думки.

А інша його частина, ніби він просто дозволив іншій частині розуму робити щось звичне, і не треба було навіть приділяти цьому уваги…​

Холодний вираз запанував обличчям Гаррі, невидимим під каптуром.

 — Привіт, моя люба Белло, — промовив крижаний шепіт. — Сумувала за мною?

Розділ 53. Стенфордський Тюремний Експеримент, ч.3

Жінка-труп розплющила очі, мляві запалі кулі вдивлялися в ніщо.

 — Збожеволіла, — пробурмотіла Белатриса різким голосом, — видається, маленька Бела збожеволіла…​

Професор Квірел спокійно та точно проінструктував був Гаррі, як він має поводитися в присутності Белатриси. Що саме треба вдавати, про що треба не забувати.

Тобі здалося доцільним, а може просто веселим, зробити так, щоб Белатриса закохалася в тебе, змусити її служити тобі.

Це кохання не зникне в Азкабані, як стверджував професор Квірел, бо для Белатриси воно не було щасливою думкою.

Вона кохає тебе цілковито й повністю, усією душею. Ти не відповідаєш взаємністю, проте вважаєш її корисною. Вона про це знає.

Вона була найсмертоноснішою твоєю зброєю, ти називав її своєю любою Белою.

Гаррі пригадав ніч, коли Темний Лорд вбив його батьків: холодну втіху, презирливий сміх, цей високий голос смертельної ненависті. Було зовсім нескладно здогадатися, що сказав би Темний Лорд.

 — Сподіваюся, ти не збожеволіла, люба Бело, — сказав крижаний шепіт. — Божевільні не корисні.

Очі Белатриси зблиснули, спробували сфокусуватися на порожньому повітрі.

 — Володарю…​ Я чекала на вас, але ви не прийшли…​ Я шукала вас, проте не знайшла…​ Ви живі…​ — вона тихо бурмотіла ці слова, якщо там і були емоції, Гаррі їх не розчув.

 — Покажи їй ссвоє обличчя, — прошипів змій у ногах Гаррі.

Гаррі відкинув каптур Плаща невидимості.

Відповідальна за керування обличчям частина Гаррі дивилася на Белу без жодних ознак жалю, лише з холодною, спокійною зацікавленістю. (Доки серцевина Гаррі думала Я врятую тебе, я врятую тебе, хай що буде…​)

 — Шрам…​ — пробурмотіла Белатриса. — Ця дитина…​

 — Так вони всі вважають, — вимовив голос Гаррі, і трохи хихикнув. — Ти шукала не там, люба Бело.

(Гаррі спитав був, чому професор Квірел не міг зіграти роль Темного Лорда, а професор Квірел зазначив, що не було жодного розумного пояснення, чому б ним оволоділа тінь Того-Кого-Не-Можна-Називати.)

Очі Белатриси втупилися в Гаррі, вона мовчала.

 — Сскажи шщось парсселмовою, — прошипів змій.

Гаррі обернувся до змія, щоб було зрозуміло, що він розмовляє з ним, і прошипів:

 — Разз два три чотири п’ять шшіссть ссім віссім дев’ять дессять.

Запала мовчанка.

 — Тих, хто не боїться пітьми…​ — пробурмотіла Белатриса.

 — Вона й ззжере, — прошипів змій.

 — Вона й зжере, — прошепотів крижаний голос.

Гаррі не хотів думати про те, як професор Квірел отримав цей пароль. Його розум, що все одно про це розмірковував, припустив, що напевно був задіяний смертежер, тихе звукоізольоване місце, та якась паяльникова виманологія.

 — Ваша паличка, — пробурмотіла Белатриса, — я забрала її з будинку Поттерів та сховала, володарю…​ під надгробною плитою праворуч від могили вашого батька…​ ви тепер вб’єте мене, якщо це все, що вам було потрібно…​ гадаю, я завжди хотіла, щоб ви мене вбили…​ але я тепер не пам’ятаю цього, це напевно була приємна думка…​

Серце Гаррі стислося, це було нестерпно, та…​ та він не міг розплакатися, не міг дозволити патронусу зникнути…​

На обличчі Гаррі промайнуло роздратування, його голос був різким:

 — Годі маячні. Ти йдеш зі мною, люба Бело, хіба що тобі більш до вподоби товариство дементорів.

Лице Белатриси смикнулося від недовгого здивування, проте кінцівки й не поворухнулися.

 — Тобі доведеться її винессти, — прошипів Гаррі до змія. — У неї не лишилося волі на втечу.

 — Так, — прошипів змій, — але не недооцінюй її, вона була найссмертоносснішою з воїнів, — зелена голова попереджально опустилася. — Мене варто було б боятисся, хлопче, навіть якби я був ззморений голодом та на дев’ять дессятих мертвий. Сстережися її, не припусскайсся жодної помилки у ссвоїй грі.

Зелений змій плавно виповз за двері.

Невдовзі зіщулений чоловік з жовтою шкірою та з переляканим обличчям під бородою зайшов у кімнату з паличкою в руці.

 — Володарю? — тремтячим голосом сказав слуга.

 — Роби як було сказано, — прошепотів Темний Лорд крижаним голосом, що був ще жахливішим через те, що надходив з тіла дитини. — І не дозволяй своєму патронусу колихатися. Пам’ятай, якщо я не повернуся, то не буде тобі винагороди, і мине чимало часу, перш ніж твоїй родині дозволять померти.

Вимовивши ці страхітливі слова, Темний Лорд натягнув плащ-невидимку на голову та зникнув.

Зіщулений слуга відчинив двері камери Белатриси, дістав з мантії крихітну голку та штрикнув нею людинку-скелет. Виступила єдина крапля крові, що невдовзі всоталася в невеличку ляльку, що її слуга поклав поряд на підлозі. Тоді він почав читати чари пошепки.

Невдовзі поряд на підлозі виникнув другий живий скелет, що нерухомо лежав. Потім слуга ніби завагався, доки з порожнього повітря не пролунав парселмовою нетерплячий наказ. Тоді слуга вказав паличкою на Белатрису та вимовив слово, і живий скелет, що лежав у ліжку, став голим, а скелет на підлозі одягненим у її вицвілий одяг.

Слуга відірвав невеличку смужку тканини з сукні, що лежала на нібито трупі. А з власної мантії цей переляканий чоловік дістав скляну пляшку з рештками золотої рідини на дні. Цю пляшку він приховав у куті, поклавши зверху вицвілу тканину, що майже зливалася з сірою металевою стіною.

Наступний помах палички підняв людину-скелет з ліжка у повітря, і майже таким саме рухом одягнув її у чорну мантію. Він поклав звичайну на вигляд пляшку шоколадного молока їй у руку, а крижаний шепіт наказав Белатрисі схопити пляшку й почати з неї пити, що та й зробила, на її обличчі досі був лише подив.

Тоді слуга зробив Белатрису невидимою, зробив себе невидимим, і вони пішли. Двері за їхніми спинами зачинилися з клацанням, бо спрацював замо́к, і коридор за дверима знову занурився в темряву. Ніщо не змінилося, крім невеличкої прихованої пляшки в кутку однієї з камер і свіжого трупа, що лежав на підлозі.

* * *

Раніше, у закинутій крамниці, професор Квірел сказав був Гаррі, що вони скоять бездоганний злочин.

Гаррі вже збирався процитувати розповсюджене прислів’я, що бездоганних злочинів не існує, але подумав про це дві третини секунди, згадав мудріше прислів’я та стулив пельку посеред речення.

Що, ти гадаєш, ти знаєш і звідки, ти гадаєш, ти це знаєш?

Якщо ти скоїв бездоганний злочин, про який ніхто ніколи не дізнається, то яким чином хтось може знати, що бездоганних злочинів не існує?

І якщо подумати про це таким чином, ставало очевидним, що, напевно, бездоганні злочини скоювали повсякчасно, і судовий слідчий записував це як смерть від природних причин, чи в газеті повідомлялося, що крамниця ніколи не була прибутковою і тому нарешті пішла з бізнесу…​

Коли наступного ранку Белатрису Блек знайдуть мертвою у камері в Азкабані, з якого (як усі знали) ніхто ніколи не тікав, не буде розтину. Ніхто не здивується. Вони просто зачинять за собою коридор, а «Щоденний віщун» надрукує про це некролог наступного дня…​

…​такий бездоганний злочин спланував професор Квірел.

І не професор Квірел усе зіпсував.

Розділ 54. Стенфордський Тюремний Експеримент, ч.4

Слабка зелена цятка рухалася попереду, щоб задавати темп, а за нею йшла яскрава срібна фігура, всі інші дійові особи були невидимими. Вони пройшли п’ять секцій коридору, повертали праворуч п’ять разів та піднялися на п’ять маршів сходів. А коли Белатриса допила другу пляшку шоколадного молока, їй дали тверді плитки шоколаду.

Тепер вона доїла третю плитку шоколаду, і з її горла почулися дивні звуки.

Лише за деякий час Гаррі зрозумів, зміг обробити звуки, схожих на які він ще ніколи не чув. Ритм був зіпсованим, майже невпізна́нним, Гаррі довго не міг збагнути, що Белатриса плаче.

Белатриса Блек плакала, найстрашніша зброя Темного Лорда плакала, вона була невидимою, проте їх можна було почути навіть зараз — тихі жалюгідні звуки, які вона намагалася стримати.

 — Це насправді? — запитала Белатриса. До її голосу повернулася тональність, це вже не був шепіт мерця, голос зміцнів та сформулював питання, — це насправді?

Так, подумала частина Гаррі, що симулювала Темного Лорда, тепер замовкни…​

Він не міг вимовити ці слова губами, просто не міг.

 — Я знала…​ що ви…​ прийдете за мною…​ колись, — голос Белатриси тремтів та ламався, коли вона набирала повітря для тихих схлипувань. — Я знала…​ що ви живі…​ що ви прийдете…​ за мною…​ володарю…​ — довге втягування повітря, ніби від неймовірного подиву, — і що навіть коли…​ ви прийдете…​ ви все одно не кохатимете мене…​ ніколи…​ ви ніколи не відповісте на моє кохання…​ ось чому…​ вони не змогли забрати…​ в мене кохання…​ хоч я й не пам’ятаю…​ не пам’ятаю багато всього…​ хоча не знаю, що саме забула…​ але пам’ятаю, як кохаю вас, володарю…​

У серце Гаррі ніби встромили ніж — він ніколи не чув нічого настільки жахливого, йому хотілося знайти й вбити Темного Лорда лише за це…​

 — Вам досі…​ є з мене користь…​ володарю?

 — Ні, — прошипів Гаррі без жодної думки, видавалося, він розмовляє автоматично, — я зайшов в Азкабан подихати свіжим повітрям. Звісно мені є з тебе користь! Не став дурних питань.

 — Але…​ я слабка, — сказала Белатриса, і не стримала глибокого схлипування, що здавалося аж надто гучним у коридорах Азкабану, — я більше не можу вбивати для вас, володарю, вони все з’їли, з’їли мене всю, я заслабка, щоб битися, навіщо я тепер вам…​

Розум Гаррі несамовито шукав спосіб заспокоїти її, хоча з губ Темного Лорда не зійде жодне слово турботи.

 — Бридка, — сказала Белатриса таким голосом, ніби забила останній цвях у власну труну, вбила останню надію. — Я бридка, це вони теж з’їли, я…​ я більше не вродлива, ви навіть…​ не зможете…​ використати мене…​ як винагороду…​ для своїх слуг…​ навіть Лестранжі…​ не захочуть…​ більше…​ завдавати мені болю…​

Яскрава срібна фігура зупинилася.

Бо Гаррі зупинився.

Темний Лорд, він…​ частина Гаррі, що була м’якою та вразливою кричала від жаху, намагалася не визнати дійсність, відмовлялася розуміти, а його холодніша та міцніша частина завершила думку: Вона підкорялася йому в цьому, як підкорялася в усьому іншому.

Зелена цятка нетерпляче зарухалася, закликала вперед.

Срібний гуманоїд не зрушив з місця.

Белатриса схлипувала сильніше.

 — Я…​ я не…​ я не можу…​ бути корисною…​ тепер…​

Гігантські руки стисли Гаррі, витискали його ніби ганчірку, намагалися розчавити його серце.

 — Будь ласка, — прошепотіла Белатриса, — просто вбийте мене…​ — тепер її голос здавався спокійним, коли вона сказала це. — Будь ласка, володарю, вбийте мене, у мене немає причин жити, я більше не корисна для вас…​ я лише хочу, щоб це припинилося…​ будь ласка, зробіть мені боляче востаннє, володарю, зробіть мені боляче, доки я не припиню…​ я кохаю вас…​

Нічого сумнішого Гаррі в житті не чув.

Яскрава срібна фігура патронуса Гаррі блимнула…​

Колихнулася…​

Пояскравішала…​

Гнів здіймався всередині Гаррі, лють на Темного Лорда, що скоїв це, лють на дементорів, на Азкабан, на світ, що дозволяв такі жахіття, це все лилося його рукою в паличку й прямо в патронуса, не було жодного способу заблокувати це, він спробував це зупинити, та нічого не сталося.

 — Володарю! — прошепотів змінений голос професора Квірела. — Я втрачаю контроль над закляттям! Допоможіть мені, володарю!

Патронус яскравішав і яскравішав, він набирав силу швидше, ніж у день, коли Гаррі знищив був дементора.

 — Володарю! — нажахано прошепотів силует. — Допоможіть! Усі його відчують, володарю!

Усі його відчують, подумав Гаррі. Він ясно бачив це в уяві: як в’язні в камерах прокидаються від того, що холод і тьма відступають, а на їхньому місці з’являється цілюще світло.

Кожна видима поверхня тепер сліпила, ніби біле сонце відбитим світлом, силуети Белатриси-скелета та довгов’язого чолов’яги тепер були ясно видні у сяянні, закляття розілюзнення були нездатні встигати за цим неземним промінням. Лише Плащ невидимості зі смертельних реліквій витримав.

 — Володарю! Ви маєте зупинити це!

Але Гаррі вже не мав волі зупинити це, він уже не хотів зупиняти це. Він відчував це — як дедалі більше іскор життя в Азкабані захищав його патронус — він розгортався, ніби крила під сонцем, і від цієї думки повітря навкруги перетворилося на срібло, Гаррі знав, що треба робити.

 — Благаю, володарю!

Він пропустив слова повз вуха.

Дементори у своїй ямі були далеко, але Гаррі знав, що може знищити їх навіть з цієї відстані, якщо світло буде достатньо яскравим, він знав, що сама смерть не витримає, якщо він не буде стримуватися, якщо він зірве печатки з усіх брам всередині себе, наповнить колодязі закляття найглибиннішими частинами свого духу, усім своїм розумом, усієї волею, віддасть цілковито все закляттю…​

І в цій середині Сонця, лише трохи тьмяніша тінь рухалася вперед з простягнутою в благанні рукою.

НЕПРАВИЛЬНО

НЕ ТРЕБА

Раптове лиховісне передчуття ударилося об сталеву впевненість Гаррі, страх і непевність боролися з яскравою метою, ніщо інше не змогло б на нього вплинути. Силует зробив ще крок до нього, і ще один, лиховісне передчуття сягнуло точки страшенної катастрофи. І ніби від відра холодної води, Гаррі побачив, зрозумів наслідки того, що він робив, небезпеку та пастку.

Якби хтось дивився ззовні, то побачив би, як середина сонця яскравішає та тьмяніє…​

Яскравішає та тьмяніє…​

…​і гасне, гасне, гасне доки не перетворюється на звичайне місячне сяйво, що в порівнянні здавалося цілковитою темрявою.

У цій темряві місячного сяйва стояв високий чоловік з простягнутою з благанням рукою, лежала на підлозі жінка-скелет зі спантеличеним обличчям.

І стояв на колінах досі невидимий Гаррі. Страшніша небезпека минула, і тепер Гаррі старався не знепритомніти, і підтримувати закляття на цьому слабшому рівні. Він щось спустошив у собі, і сподівався, що нічого не втратив назавжди…​ Він мав би розуміти, мав би пам’ятати, що не лише магія живила чари патронуса…​

 — Дякую, володарю, — прошепотів чолов’яга.

 — Дурень, — вимовив голос хлопця, що вдавав Темного Лорда. — Хіба я не попереджав тебе, що закляття може бути фатальним, якщо не контролювати свої емоції?

Звісно, очі професора Квірела не розширилися.

 — Так, володарю, я розумію, — тремтячим голосом сказав слуга Темного Лорда, та обернувся до Белатриси…​

Вона повільно підводилася з підлоги, ніби дуже, дуже стара жінка-маґл.

 — Як весело, — прошепотіла Белатриса, — тебе ледь не вбили чари патронуса…​ — хихотіння, що звучало, ніби хтось прочищав інструмент для хихотіння. — Я певно могла б тебе покарати, якби володар заморозив тебе на місці й у мене були ножі…​ можливо, я таки можу бути корисною? О, я почуваюся трохи краще, як дивно…​

 — Помовч, люба Бело, — крижаним голосом сказав Гаррі, — доки я не дозволю тобі розмовляти.

Відповіді не було, що означало покірність.

Слуга підняв жінку-скелет у повітря, знову зробив її невидимою, і одразу сам зникнув зі звуком розбитого яйця.

Вони пішли далі коридорами Азкабану.

І Гаррі знав, що коли вони проходили повз, в’язні у камерах прокидалися, а страх відступав на безцінну мить, можливо, вони навіть відчували якесь зцілення, коли світло проходило поряд, а потім це все зникало, і поверталися холод і тьма.

Гаррі дуже намагався не думати про це.

Інакше його патронус набиратиме силу, доки не спопелить кожного дементора Азкабану, доки не засяє достатньо яскраво, щоб знищити їх навіть з цієї відстані…​

Інакше його патронус набиратиме силу, доки не спопелить кожного дементора Азкабану, і використає як паливо все життя Гаррі цілком.

* * *

У кімнатах аврорів на верхівці Азкабану одна трійця аврорів хропіла у бараках, одна трійця аврорів набиралася сил у кімнаті відпочинку, і одна трійця аврорів чергувала у командній кімнаті — пильнувала. Командна кімната була простою, але великою, з трьома стільцями позаду, у яких сиділи аврори. У кожного в руці була паличка, щоб підтримувати патронусів. Три яскраві білі створіння крокували навпроти вікна, захищали їх від страху дементорів.

Вони зазвичай сиділи подалі й грали в покер, і не дивились у вікно. Так, з нього можна було побачити трохи неба, і навіть на годину чи дві виходило сонце щодня, але з вікна також було видно головну яму пекла.

На випадок, якщо дементор захоче підлетіти й щось сказати.

Аврор Лі нізащо б не погодився на службу тут, і начхати на потрійну платню, якби йому не треба було підтримувати родину. (Його насправді звали Ксіаоґуанґ, але всі його називали просто Майк; він назвав дітей Су та Као, і сподівався, що так їм буде легше.) Єдиною розрадою, крім грошей, було те, що принаймні його товариші чудово грали в драконовий покер. Хоча за їхніх умов не грати чудово було складно.

Це була їхня п’ять тисяч триста шістдесят шоста гра, і у Лі були найкращі карти з п’ятдесят третьої сотні. Була субота лютого, грали три гравці, відповідно, він міг змінити масть будь-якої однієї закритої карти, крім двійки, трійки та сімки. А цього було достатньо, щоб зібрати корпус-до-корпусу з єдинорогів, драконів та сімок…​

З іншого боку стола Джерерд Маккаскер підвів погляд з карт до вікна й почав витріщатися.

На диво швидко в Лі виникло погане передчуття.

Якщо на його сімку чирви подіє модифікатор дементора й перетворить на шістку, то в нього залишиться звичайнісінька пара, і Маккаскер може виграти…​

 — Майку, — сказав Маккаскер, — а що це з твоїм патронусом?

Лі озирнувся.

Його срібний борсук відвернувся від спостереження за ямою та втупився вниз на щось, що міг бачити лише він.

За мить качка з місячного сяйва Барі та яскравий мурахоїд Маккаскера зробили те ж саме: витріщилися вниз.

Аврори перезирнулися й зітхнули.

 — Я скажу їм, — сказав Барі. За протоколом треба було відправити трьох аврорів, що відпочивали, але не спали, дослідити будь-що незвичне. — Можливо, заміню одного з них та подивлюся спіраль «В», якщо ви двоє не проти.

Лі перезирнувся з Маккаскером, і вони обидва кивнули. Проникнути в Азкабан було нескладно, якщо грошей достатньо, щоб найняти могутнього чарівника, і наміри достатньо гідні, щоб залучити когось, хто здатен викликати патронуса. Багато хто проникав в Азкабан заради друзів, щоб дати їм пів дня часу з патронусом, можливість бачити справжні сни замість кошмарів. Щоб залишити їм прихований у їхній камері запас шоколаду і цим підвищити шанси пережити строк у Азкабані. А аврори-охоронці…​ ну, якщо вас упіймають, то, напевно, вийде переконати аврорів забути про цей злочин за відповідний хабар.

Для Лі відповідний хабар був у межах між двома кнатами та серпиком. Він ненавидів це місце.

Але в Барі Однорука була дружина, а в дружини рахунки від цілителів, а хто міг дозволити собі найняти когось здатного проникнути в Азкабан, міг дозволити собі й дати на лапу Барі серйозну суму, якщо саме він упіймає порушника.

За мовчазною згодою, бо ніхто не хотів першим пропонувати це вголос, вони спочатку завершили партію в покер. Лі виграв, адже жоден дементор насправді не з’явився. А тоді вже й патноруси припинили витріщання й повернулися до звичайного обходу, тому, напевно, нічого не сталося, проте процедура є процедура.

Коли Лі загріб весь банк, Барі всім офіційно кивнув та підвівся з-за стола. Довгі білі пасма волосся старшого чоловіка терлися об його фасонну червону мантію, а мантія терлася об металеву підлогу командної кімнати, доки Барі йшов до дверей, що вели до раніше вільних аврорів.

Лі відсортували були до Гафелпафу, і подеколи йому було важко сприймати такі речі. Але Барі показував їм усім світлини, і без сумнівів треба було дати людині допомогти своїй хворій дружині, особливо враховуючи, що в нього лишилося лише сім місяців до пенсії.

* * *

Слабка зелена цятка пливла металевим коридором, а срібний гуманоїд, що тепер був трохи тьмянішим, ішов за нею. Подеколи срібна фігура спалахувала, особливо коли вони проминали одні з величезних металевих дверей, проте завжди знову згасала.

Лише очима неможливо було побачити невидимих інших: одинадцятирічний Хлопчик-Що-Вижив, живий скелет на ім’я Белатриса Блек та багатозільнутий професор із захисту Гоґвортсу йшли разом Азкабаном. Якщо це був початок анекдоту, то Гаррі не знав продовження.

Вони проминули ще чотири марші сходів, а тоді грубий голос професора Квірела рівно й без емоцій сказав: «наближається аврор».

Гаррі надто довго обмірковував це, напевно цілу секунду, а коли збагнув, у його кров надійшов адреналін, і він згадав, що вони з професором Квірелом обговорювали були, що робити в цьому випадку. Тоді Гаррі крутнувся на місці й побіг туди, звідки вони прийшли.

Гаррі дістався найближчого маршу сходів і поспіхом ліг на третю згори сходинку, холодний метал був твердим, незважаючи на плащ та мантію. Він підвів голову й визирнув з-за сходинок, але не зміг побачити професора Квірела. Це означало, що він був поза досяжністю дурних заклять.

Яскравий патронус підійшов до нього та ліг поряд на сходинку нижче, адже його теж не мають бачити.

Ледь чутно було вітер та свист повітря, а тоді звук від того, що невидиме тіло Белатриси опустилося на сходинку ще нижче, від неї нічого не було потрібно, крім…​

 — Лежи спокійно, — холодно прошепотів він високим голосом, — і тихо.

І був спокій, і тиша.

Гаррі доторкнувся паличкою до сторони металевої сходинки поряд з собою. Якби на його місці був будь-хто інший, то йому довелося б дістати з кишені кнат…​ чи відірвати клаптик тканини від мантії…​ чи відкусити шматочок одного з нігтів…​ чи знайти достатньо велику крихту каміння, щоб її можна було бачити, і вона була достатньо міцною, щоб не розсипатися й не рухатися, доки він торкався б до неї паличкою. Але Гаррі зі всемогутньої силою часткової трансфігурації міг використовувати будь-яку матерію під рукою.

Тридцять секунд, і Гаррі з гордістю став власником викривленого дзеркала, і…​

 — Вінґардіум Левіоза, — прошепотів Гаррі якомога тихіше.

…​левітував його над сходами, і спостерігав за допомогою цієї викривленої поверхні майже за всім коридором, де невидимий професор Квірел чекав.

Тоді Гаррі почув далекий звук кроків.

І побачив фігуру (у дзеркалі було складно побачити подробиці) людини у червоній мантії, що спустилася сходами, і зайшла до нібито порожнього коридору. Її супроводжував невеличкий патронус-тварина, хто саме Гаррі не міг розібрати.

Аврора захищало блакитне мерехтіння, складно було сказати точніше, але принаймні це Гаррі бачив, аврор був під захистом посилених щитів.

Дідько, подумав Гаррі. Згідно з професором із захисту, ключовим у мистецтві бою було старатися створити захист, що міг заблокувати все, що хтось інший може кинути у вас, і водночас намагатися атакувати тим, що ймовірно не заблокує їхній поточний захист. Відповідно, найлегшим методом виграти будь-яку справжню битву — професор Квірел повторював це знову й знову — було пристрелити ворога перед тим, як той взагалі встигне створити щит, з-за спини чи з достатньо близької відстані, щоб він не встиг ані ухилитися, ані протидіяти вчасно.

Хоча, можливо, у професора Квірела вийде вистрелити у спину, якщо…​

Але аврор зупинився після трьох кроків коридором.

 — Гарне розілюзнення, — сказав суворий чоловічий голос, якого Гаррі не впізнавав. — Тепер покажи себе, інакше ти справді потрапиш у халепу.

Тоді фігура високого бородатого чолов’яги стала видимою.

 — І ти з патронусом, — вимовив суворий голос. — Виходь теж. Зараз.

 — Нерозумно, — сказав грубий голос довгов’язого чолов’яги. Тепер це був не нажаханий голос слуги Темного Лорда — раптом він став голосом професійного шантажиста й компетентного злочинця. — Ти не хочеш знати, хто за мною стоїть. Повір, не хочеш. П’ятсот ґалеонів прямо зараз у руки, якщо ти просто підеш геть. Великі неприємності для кар’єри, якщо відмовишся.

Запала довга мовчанка.

 — Слухай, хай хто ти там є, — пролунав суворий голос. — Видається, ти не розумієш, як це працює. Мені начхати, за тобою стоїть Луціус Мелфой чи Албус хай йому Дамблдор. Ви всі виходите, я сканую кожного, а тоді ми обговорюємо, скільки вам це коштуватиме…​

 — Дві тисячі ґалеонів, це остання пропозиція, — сказав грубий голос, тепер у ньому чулася погроза. — Це в десять разів більше за стандартну суму і більше, ніж ти заробляєш на рік. І повір мені, якщо ти побачиш щось, що не маєш побачити, то пожалкуєш, що не взяв ці…​

 — Мовчати! — гаркнув суворий голос. — У тебе рівно п’ять секунд, щоб покласти паличку, доки я тебе не поклав. П’ять, чотири…​

Що ви робите, професоре Квірел? гарячково думав Гаррі. Атакуйте першим! Принаймні створіть щит!

 — …​три, два, один! Закляктус!

* * *

Барі витріщався, мурахи бігали йому по спині.

Паличка чоловіка перемістилася була так швидко, ніби вона явилася туди, а його закляття зараз сумирно сяяло біля неї: не заблоковане, не скасоване, не віддзеркалене, а спіймане, ніби муха у мед.

 — Тепер я пропоную лише п’ятсот ґалеонів, — сказав чоловік холоднішим, офіційнішим голосом. Він сухо посміхнувся, і ця посмішка не пасувала бородатому обличчю. — І тобі доведеться погодитися на чари пам’яті.

Барі вже змінив гармоніки своїх щитів, щоб його власний проклін не зміг крізь них пройти, вже нахилив паличку у захисну позицію, вже підвів свою зміцнену штучну руку так, щоб мати змогу заблокувати все, що можливо, уже подумки використовував безмовні закляття, щоб додати шарів до своїх щитів…​

Чоловік не дивився на Барі. Натомість він з цікавістю тицяв у закляття Барі, що досі коливалося на кінці палички чоловіка. Він діставав червоні іскри й відкидав їх пальцями, повільно розбирав проклін, ніби той був дитячою головоломкою.

Чоловік не створив жодного щита.

 — Скажи, — промовив він знудженим голосом, що не пасував цьому грубому горлу. Барі б вирішив, що задіяно багатозільну настоянку, якби міг повірити, що хтось може так мистецьки використовувати магію з чужого тіла, — що ти робив в останню війну? Підставлявся під удар, чи тримався подалі від небезпеки?

 — Під удар, — сказав Барі. У його голосі був сталевий спокій аврора з майже сотнею років бойового стажу, за сім місяців до обов’язкової пенсії. Навіть Дикозор Муді не зміг би це вимовити твердіше.

 — Доводилося битися зі смертежерами?

Тепер на обличчі Барі грала невесела посмішка.

 — З двома водночас, — це були двоє з довірених воїнів-убивць Відомо-Кого, особисто треновані своїм темним господарем. Два смертежери проти одного Барі. Це був найважчий бій у житті Барі, але він вистояв, і втратив лише лівицю.

 — Ти їх убив? — видавалося, чоловік просто цікавився, він продовжував витягати нитки вогню зі значно зменшеного прокльону наприкінці його палички, тепер його пальці сплітали з магії Барі невеличкі візерунки перед тим, як перетворити їх на ніщо.

Піт виступив під мантією Барі. Він мигцем дістав дзеркало з пояса металевою рукою.

 — Барі Майкові, потрібна підмога!

Була пауза, а потім тиша.

 — Барі Майкові!

Дзеркало в його руці було тьмяним та нічого не показувало. Барі повільно прикріпив його назад до пояса.

 — Я доволі давно востаннє бився з серйозним опонентом, — сказав чоловік, так і не глянувши на Барі. — Спробуй не надто мене розчарувати. Можеш атакувати коли будеш готовий. Чи можеш піти з п’ятьма сотнями ґалеонів.

Запала довга мовчанка.

Тоді повітря заверещало, ніби металом різали скло, коли Барі рубонув паличкою вниз.

* * *

Гаррі ледве бачив, ледве міг щось розібрати серед усього світла й спалахів. Поверхня дзеркала була бездоганною (вони вже практикували цю тактику в Легіоні Хаосу), але сцена була замаленькою, та Гаррі здавалося, що він нічого не збагнув би, навіть якби стояв за метр від бою. Усе коїлося надто швидко: червоні струмені відбивалися синіми щитами, зелені сітки світла спліталися разом, якісь тіні з’являлися й зникали. Він не міг навіть зрозуміти, хто що створював, лише бачив, що аврор кричав закляття одне за іншим і шалено ухилявся, а багатозільнутий професор Квірел стояв на місці й тихо злегка змахував паличкою, хоча подеколи вимовляв слова невідомих мов, через які усе дзеркало заповнювало біле світло, а потім було видно, що половина щитів аврора зникла, а він похитнувся назад.

Гаррі бачив демонстраційні дуелі між найсильнішими семикласниками, та поточна дуель була настільки вищою за ті, що мозок Гаррі занімів від того, який перед ним довгий шлях. Жоден семикласник не протримався б і пів хвилини проти аврора, усі три війська сьомого року разом не змогли б навіть подряпати професора із захисту…​

Аврор упав на землю, він тримався на руці й коліні, друга рука несамовито жестикулювала, він викрикував слова у відчаї, декілька заклять Гаррі впізнав, і всі вони були закляттями-щитами, а навколо аврора крутилася зграя тіней, що нагадували вир бритв.

А тоді Гаррі побачив, як багатозільнутий професор Квірел підкреслено вказав паличкою туди, де аврор провів на колінах останні миті битви.

 — Здавайся, — сказав грубий голос.

Аврор кинув щось невимовне.

 — Тоді, — сказав голос, — Авада…​

Час ніби вкрай сповільнився, ніби можна було почути окремі склади, «Ке», «Да» і «Вра», був час побачити, як аврор відчайдушно намагався кинутися вбік. Але хоч усе й відбувалося так повільно, не було часу зробити щось, не було часу навіть розтулити губи й закричати «НІ», не було часу, щоб поворухнутися, можливо навіть на думки.

Часу вистачило лише на одне безнадійне бажання, щоб невинна людина не померла…​

І яскрава срібна фігура стала перед аврором.

Стала лише за частку секунди перед тим, як зелене світло влучило у ціль.

* * *

Баррі несамовито намагався вивернутися вбік і не знав, чи в нього вийде…​

Він сфокусував погляд на своєму опоненті та дедалі ближчій смерті, тому лише на мить побачив контури сліпучого силуету, патронуса, що був яскравішим за всі, що Барі будь-коли бачив, цього ледве вистачило, щоб він розпізнав неможливу форму, перед тим, як зелене й срібне світла зіткнулися й згасли. Обидва згасли. Смертельне прокляття заблокували, а тоді в нього заболіли вуха від звуку, і він побачив, що його жахливий опонент кричить, кричить, кричить, стиснув голову та кричить, і починає падати, а Барі вже падає…​

Барі впав на землю через власний несамовитий кидок. Вивихнуте ліве плече та зламане ребро запротестували. Барі проігнорував біль, впорався знову стати на коліна, підвів паличку, щоб паралізувати опонента. Він не розумів, що коїться, проте знав, що це його єдиний шанс.

 — Закляктус!

Червоне закляття полетіло до чоловіка, що падав, розірвалося на частини й зникло — не через щити. Барі міг навіть бачити це, як повітря навколо його опонента, що впав та кричить, колихалося.

Барі міг відчути це як страшенний тиск на його тіло — потік магії зростав, зростав і зростав, наближався до жахливої точки переламу. Інстинкти волали, щоб він тікав, доки все не вибухнуло. Це були не чари, не прокляття — це чаклунство знавісніло. Та Барі навіть не встигнув піднятися на ноги…​

А чоловік відкинув свою паличку подалі (він відкинув свою паличку!), і за секунду він зовсім зникнув.

На землі нерухомо лежав зелений змій, він був нерухомим ще до чергового паралітичного закляття Барі, яке той викликав рефлекторно. Воно влучило, не зустрівши жодного опору.

Коли страшенний потік та тиск почали розсіюватися, а знавісніле чаклунство вгамувалося, вражений Барі помітив, що крик тривав. Тільки він звучав інакше, ніби кричав хлопчик, і лунав зі сходів, що вели на нижчий рівень.

Цей крик теж спинився, і тоді запанувала тиша, якщо не зважати на нерівне дихання Барі.

Його думки були повільними, спантеличеними, безладними. Його опонент був божевільно могутнім, це була не дуель, це більш скидалося на його перший рік стажування на аврора, коли він намагався битися з мадам Тармою. Смертежери не були варті й десятої його частини, Дикозор Муді не був йому рівним…​ і хто, що, як, заради яєць Мерліна, заблокували смертельне прокляття?

Барі зібрав достатньо сил, щоб торкнутися паличкою ребра й пробурмотіти закляття зцілення, а потім зробити те ж саме з плечем. Це забрало більше енергії, ніж мало б, забагато забрало, його магія була на волосину від повного знесилення. Він уже не був здатен щось зробити з рештою порізів та синців, не міг посилити жалюгідні рештки своїх щитів. Він міг лише підтримувати свого патронуса.

Барі глибоко, важко вдихнув, вирівняв своє дихання як міг, а тоді заговорив.

 — Ти. Хай хто ти там є. Виходь.

Запала тиша, і Барі спало на думку, що цей хтось може бути непритомним. Він не розумів, що щойно сталося, проте він чув крик…​

Ну, був один метод це перевірити.

 — Виходь, — сказав Барі суворішим голосом, — або я почну застосовувати прокляття широкої дії.

Він напевно не зміг би, навіть якби спробував.

 — Зачекайте, — пролунав голос хлопчика, маленького хлопчика — високий, тонкий і тремтячий, ніби хтось стримував втому чи сльози. Голос ніби наблизився. — Будь ласка, зачекайте. Я…​ виходжу…​

 — Скинь невидимість, — прогарчав Барі. Він був надто стомлений для антирозілюзнення.

За мить з-під плаща-невидимки з’явилося обличчя хлопчика, Барі побачив чорне волосся, зелені очі, окуляри та яскраво червоний шрам у формі блискавки.

Якби в нього було на двадцять років менше досвіду, він напевно кліпнув би. Натомість він бовкнув щось, чого напевно не варто було казати в присутності Хлопчика-Що-Вижив.

 — Він, він, — сказав хлопець тремтячим голосом. Його молоде лице було переляканим та втомленим, сльози досі струменіли його щоками, — він викрав мене і змусив викликати мого патронуса…​ він сказав, що вб’є мене, якщо я цього не зроблю…​ тільки я не міг дозволити йому вбити вас…​

Барі досі був спантеличеним, проте все повільно починало ставати на свої місця.

Гаррі Поттер, єдиний чарівник, що пережив смертельне прокляття. Можливо, Баррі й вдалося б ухилитися від зеленої смерті, він точно докладав усіх зусиль, проте якби це питання розглядав чарверсуд, то було б вирішено, що він у боргу за життя перед шляхетним родом Поттерів.

 — Ясно, — значно лагідніше прогарчав Барі. Він почав йти до хлопця. — Синку, мені шкода, що тобі довелося через таке пройти, проте ти маєш кинути плащ і паличку.

Решта Гаррі Поттера з’явилася з-під плаща. Його оздоблена синім гоґвортська мантія просякла потом, а правиця стискала одинадцятидюймову паличку з гостролиста так міцно, що побіліла.

 — Паличку, — повторив Барі.

 — Вибачте, — прошепотів одинадцятирічний хлопчик, — ось.

Він витягнув паличку у напрямку Барі.

Барі ледь зупинив себе, щоб не нагримати на травмованого хлопця, що щойно врятував йому життя. Натомість він із зітханням стримав імпульс і просто простягнув руку, щоб забрати паличку.

 — Слухай, синку, справді не можна направляти паличку на…​

Кінець палички злегка крутнувся під рукою Барі, і хлопчик прошепотів «Сомніум».

* * *

Гаррі витріщився на тіло аврора на підлозі. Відчуття тріумфу не було — лише нищівний розпач.

(Навіть тоді ще могло бути не запізно.)

Гаррі озирнувся на нерухомого зеленого змі́я.

 — Вчителю? — прошипів Гаррі. — Друже? Будь ласска, ти живий?

Нездоланний страх заполонив серце Гаррі. У ту мить він зовсім забув, що щойно бачив, як професор із захисту намагався вбити офіцера поліції.

Гаррі направив паличку на змі́я і почав вимовляти слово «Інервація», і лише тоді його мозок прокинувся й накричав на нього.

Він не смів використовувати магію на професорі Квірелі.

Гаррі відчув був це — пекучий, несамовитий біль у голові, ніби його мозок от-от розпадеться навпіл. Він відчув це — як магія професора Квірела та його магія зійшлися в антигармонії, і справдилася лиха вість. Ось що таке таємниче й жахливе станеться, якщо Гаррі та професор Квірел надто наблизяться один до одного, чи застосують один на одному магію, чи якщо їхні закляття навіть торкнуться одне одного, виникне неконтрольований резонанс їхніх магій…​

Гаррі витріщився на змі́я, він навіть не міг побачити, чи той дихає.

(Минали останні секунди.)

Він озирнувся й втупився в аврора, що бачив був Хлопчика-Що-Вижив. Він знав.

Увесь розмах катастрофи навалився на Гаррі, ніби вага у сто тисяч тон. Так, йому вдалося приспати аврора, проте тепер він нічого не міг вдіяти, не було шансів на порятунок, місія зазнала краху, усе зазнало краху, він зазнав краху.

Приголомшений, розгублений, у розпачі він не подумав про це, не побачив очевидного, не згадав, звідки надходять усі відчуття безнадії, не збагнув, що йому досі треба знову викликати чари справжнього патронуса.

(А тоді вже стало запізно.)

* * *

Аврор Лі та аврор Маккаскер переставили стільці навколо стола, тому вони побачили його одночасно — голий, худий мов скелет жах, що висів за вікном. У них з’явився головний біль лише від цього видовища.

Вони обидва почули голос, ніби давно мертвий труп вимовив ці слова, а самі слова зістарилися й померли.

Слухати дементора було боляче.

 — Белатриса Блек поза своєю камерою, — сказав він.

На мить від жаху запала мовчанка, а потім Лі вистрибнув зі стільця й побіг до комунікатора, щоб викликати підкріплення з міністерства, а Маккаскер схопив дзеркало та почав якомога швидше попереджати трьох аврорів, що пішли на обхід.

Розділ 55. Стенфордський Тюремний Експеримент, ч.5

У коридорі з глибокими борознами, що нагадував руїну, хлопчик повільно повз уперед під світлом гасових ламп. Одна його рука була простягнута до нерухомого змі́я, що був його вчителем.

Гаррі уже був лише в метрі від тіла змії, коли вперше відчув його — ніби легкий лоскіт на межі сприйняття.

Хай і таке слабке, але лиховісне передчуття…​

Отже, професор Квірел був живим.

Думка не призвела до жодної радості — лише до чогось на кшталт сухого відчаю.

Гаррі все одно невдовзі впіймають, і хай як він намагатиметься все пояснити, все одно для репутації буде не дуже. Ніхто більше йому не довірятиме, усі вважатимуть його наступним темним лордом, вони не допоможуть йому, коли прийде час битися з Лордом Волдемортом, Герміона зневіриться у ньому, напевно навіть Дамблдор шукатиме іншого героя…​

…​мабуть, вони просто відправлять його додому до батьків.

Він зазнав краху.

Гаррі поглянув на оглушене тіло офіцера поліції на підлозі, на вже суху кров від легких порізів та ударів, вигорілі клапті витончено вишитої червоної мантії.

Гаррі був дурнем. Не треба було оглушувати офіцера поліції, треба було просто наполягати на версії, ніби його викрав професор Квірел…​

Можливо ще не запізно, прошепотів якийсь голос зсередини. Ти ще можеш виправити цю помилку. Аврор тебе бачив, він пам’ятає, що оглушив тебе…​ але якби він помер, якби помер професор Квірел, якби Белатриса померла, то ніхто не зміг би спростувати твою версію…​

Рука Гаррі почала повільно здійматися, його паличка вказала на офіцера поліції і…​

Рука Гаррі завмерла.

У нього виникло непевне відчуття, що він поводився якось нетипово для себе. Ніби він щось забув — щось важливе, але ніяк не міг згадати, що саме.

А. Точно. Він же був з тих, що вірять у цінність людського життя.

Він згадав це зі здивуванням — він не міг пригадати, чому життя інших людей здавалося йому цінним…​

Гаразд, сказала його логічна частина, чому мої погляди відтоді змінилися?

Бо він був у Азкабані…​

І забув знову викликати патронуса…​

Будь-яка дія чомусь здавалася страшенним зусиллям, ніби сама думка щось зробити була вантажем, що його було надто складно підняти. Але видавалося, що знову ви́кликати патронуса варто, адже він досі відчував перед дементорами страх. І хоч він і не міг пригадати, як воно було — відчувати щастя, але точно знав, що зараз він його не відчуває.

Гаррі підвів руку, рівно виставив перед собою паличку, поставив пальці на початкові позиції.

А тоді заклякнув.

Він не міг…​ пригадати…​ яку щасливу думку він використовував був.

Це було дивно, адже думка була для нього дуже важливою, він справді мав би її згадати…​ щось пов’язане зі смертю? Але що в цьому могло бути щасливого…​

Гаррі тремтів, раніше Азкабан не здавався йому холодним, але тепер він холоднішав щомиті. Усе скінчено, він провалився надто глибоко, він уже ніколи не зможе викликати патронуса…​

Можливо, це вплив дементації, а не об’єктивна оцінка ситуації, зазначила його логічна частина — навички, що їх він довів до рефлексу, і вони не потребували жодної енергії, щоб діяти. Вважай страх дементорів когнітивним упередженням і старайся побороти його, як будь-яке інше когнітивне упередження. Відчуття безнадії не обов’язково свідчить про те, що ситуація справді безнадійна. Можливо, усе, про що воно свідчить: дементори поряд. Усі негативні емоції й песимістичні оцінки тепер треба розглядати з підозрою, вважати помилковими, доки не доведено інше.

(Якби хтось спостерігав за хлопчиком, доки той думав, то побачив би за окулярами та шрамом-блискавкою задумливе, спантеличене, спохмурніле обличчя. Рука хлопчика завмерла у початковій позиції для чарів патронуса.)

Присутність дементорів впливає на ту частину тебе, що відповідає за щастя. Якщо ти не можеш отримати щасливий спогад за мнемонічною асоціацією за ключем «щастя», можливо, вийде відновити пам’ять в інший спосіб. Коли ти востаннє розмовляв з кимось про чари патронуса?

Цього Гаррі теж не міг пригадати.

На нього нахлинув нездоланний відчай, що був відкинутий його логічною частиною як ненадійний, зовнішній, не-Гаррі. Гнітюче відчуття досі тиснуло на нього, проте його розум міркував далі, це не потребувало багато зусиль…​

Коли ти востаннє розмовляв з кимось про дементорів?

Професор Квірел сказав був, що він вже відчував присутність дементорів, а Гаррі відповів був…​ сказав був професорові Квірелу…​

…​думати лише про зірки, про безтілесний політ космосом, використати цей спогад мов бар’єр блокології навколо всього свого розуму.

На другому занятті з захисту, у п’ятницю, ось коли професор Квірел показав йому зірки, а потім знову на Різдво.

Нескладно було згадати їх — пекучі точки білого на тлі абсолютної чорноти.

Гаррі згадав Чумацький Шлях і той величезний вихор, яким він плинув.

Гаррі згадав спокій.

Частина холоднечі на кінчиках його рук і ніг ніби відступила.

Він щось сказав був уголос у день, коли вперше викликав чари патронуса, він міг згадати звуки цього речення, хоч відчуття й здавалися незбагненними…​

…​Моя думка була про цілковите невизнання смерті, як природного порядку.

Чари справжнього патронуса потребують думки про цінність людського життя.

…​Але є інші життя, що досі живуть, і за які варто боротися. Твоє життя, моє життя, життя Герміони Ґрейнджер, усі життя на Землі і всі життя поза нею, які треба обороняти й захищати.

Та ідея всіх убити…​ то був не справжній він, то була дементація…​

Відчай — лише впливом дементорів.

Де є життя, є надія. Аврор досі живий. Професор Квірел досі живий. Белатриса досі жива. Я досі живий. Власне, ніхто ще не помер…​

Тепер Гаррі міг уявити Землю — синьо-білу кулю посеред поля зірок.

…​і я їм не дозволю!

 — Експекто Патронум!

Він вимовив ці слова невпевнено, і коли знову з’явилася людська фігура, вона була неяскравою — місячне світло замість сонячного, біле замість срібного.

Та вона повільно набирала силу, доки Гаррі ритмічно дихав та відновлював себе. Давав час світлу витіснити пітьму з його розуму. Згадував речі, які він ледь не забув, і підживлював цими спогадами патронуса.

Навіть коли світло знову сяяло яскравим сріблом, затьмарило проміння гасових ламп та повністю вигнало холоднечу, кінцівки Гаррі все одно тремтіли. Ще трохи і він зазнав би поразки.

Гаррі глибоко вдихнув. Гаразд. Час знову розглянути ситуацію, тепер, коли його думки більше не зазнають штучного песимістичного впливу дементорів.

Гаррі обміркував ситуацію.

…​вона досі здавалася доволі безнадійною, якщо чесно.

Це вже був не нездоланний відчай, проте Гаррі досі було кепсько, якщо висловитися делікатно. Він не наважувався занурюватися в темну сторону, а саме в неї була здатність лускати задачі такого рівня складності мов горішки. Його темна сторона б зверхньо розсміялася від самої думки здатися лише через те, що він втратив професора Квірела й був покинутий в глибинах Азкабану, а також його бачив офіцер поліції. Звичайний Гаррі не був здатен легко давати собі раду з такими ситуаціями.

Але крім як рухатися далі все одно не було варіантів. Неможливо вигадати чогось більш безґлуздого, ніж здаватися ще до того, як програв.

Гаррі роззирнувся довкола.

Тьмяні гасові лампи освітлювали сірий металевий коридор. На стінах, підлозі й стелі були глибокі порізи — деякі виплавлені. Будь-хто з першого погляду збагне, що тут була битва.

Професор Квірел легко б усе полагодив, якби…​

Тоді відчуття зради вдарило Гаррі з повною силою.

Чому…​ чому він…​ чому…​

Бо він лихий, тихо та сумно сказали ґрифіндорець і гафелпафець. Ми попереджали.

Ні! з відчаєм подумав Гаррі. Ні, це не тримається купи, ми збиралися скоїти бездоганний злочин, аврора треба було забуттятнути, коридор полагодити, було ще не запізно, але СТАЛО б запізно, якби він помер!

Але професор Квірел насправді й не збирався скоїти бездоганний злочин, пролунав подумки безжальний голос слизеринця. Вінхотів, щоб злочин помітили. Він хотів, щоб усі дізналися, що хтось убив аврора та організував утечу Белатриси Блек з Азкабану. Він приготував якісь свідчення, якісь докази того, що ти брав у цьому участь, щоб шантажувати тебе. І ти б назавжди належав йому.

Від цієї думки патронус Гаррі ледь не згаснув.

Ні…​ подумав Гаррі.

Так, сумно відповіли інші його три частини.

Ні. Це все одно безґлуздя. Професор Квірел мав знати, що я постану проти нього, щойно побачу, як він убив аврора. Що я навіть можу взяти й зізнатися в усьому Дамблдорові, сподіваючись, що вийде переконати в правді — що мене обдурили. І…​ хіба для шантажу вбивство аврора проти моєї волі справдідостатньододавало до того, що я з власної волі допомагав Белатрисі втекти з Азкабану? Значно хитрішим було б тримати докази моєї участі в цьому злочині і вдавати з себе мого союзника якомога довше, приберегти шантаж доки той стане потрібним…​

Раціоналізація, сказав слизеринець. Тонавіщож професор Квірел це зробив?

І Гаррі з надією — він знав, що частково ним керує жага заперечити дійсність, і насправді цей прийом призначений для іншого, — Я помітив, що я спантеличений.

Запала внутрішня тиша. Жодна з його частин не знала, що можна додати.

І Гаррі продовжив оцінювати свою ситуацію середнього рівня безнадійності.

Чи треба було переоцінити ймовірність того, що Белатриса була лихою?

…​місії це не стосувалося жодним чином. Те, що Белатриса наразі лиха, було даністю. Зробили її такою катуваннями, виманологією та жахливими ритуалами з невинної дівчини, чи вона була такою з власної волі, ніяк не впливало на поточну ситуацію. Ключовим фактом було те, що доки Белатриса вважала Гаррі Темним Лордом, вона підкорятиметься йому.

Це вже один ресурс. Проте Белатриса була змореною голодом та на дев’ять десятих мертва.

«О, я почуваюся трохи краще, як дивно…​»

Белатриса сказала була це своїм зламаним голосом, після безконтрольного сяяння патронуса Гаррі.

Гаррі спало на думку, і він не зміг би до пуття пояснити, чому це спало йому на думку, можливо він просто навигадував це, проте…​ йому здавалося ймовірним, що давно забране дементорами втрачалося назавжди. Але те, що дементори забрали були нещодавно, чари справжнього патронуса могли повернути. Ніби різниця між спорожнілою склянкою та зниклою непотрібною склянкою. Відповідно, Белатриса відновила те, що втратила впродовж приблизно тижня. Жодних щасливих спогадів — їх з’їли роки тому. Але хай яку силу й магію з неї висмоктали протягом тижня, можливо, вона відновила. Ніби вона відпочивала тиждень і знову накопичувала магію…​

Гаррі поглянув на тіло змі́я, що був професором Квірелом.

…​можливо накопичила достатньо для Інервації.

Якщо, звісно, будити професора Квірела взагалі було розумним.

Частина відчаю повернулася до Гаррі від цієї думки. Він не міг довіряти професорові Квірелу, не знав, чи буде мудрим розбудити його, не після того, що щойно сталося.

Спокійно, звернув до себе думку Гаррі й поглянув на тіло аврора на підлозі.

Також Белатриса може бути здатна на чари пам’яті.

Принаймні, це буде першим кроком. Це не зовсім порятунок усіх з Азкабану, і аврори знатимуть, що сталося щось дивне, навіть тіло Белатриси може викликати достатньо підозр, щоб зробити автопсію. Проте це було кроком.

…​і чи справді буде аж так складно вибратися з Азкабану? Якщо вони дістануться верху Азкабану достатньо швидко — перед тим, як цей аврор мав відзвітувати, перед тим, як хтось помітить, що його немає, то вони зможуть просто вилетіти крізь отвір, що його створив був професор Квірел, і відлетіти достатньо далеко, щоб активувати летиключ, що був у Гаррі. (І професор Квірел, і Гаррі мали летиключі — кожен був достатньо потужним, щоб перемістити двох людей зі змією чи без. Як і з подвійно прихованим відходом з «Кімнати Мері», професор Квірел у своїх планах продумав стільки заходів додаткової безпеки, що вразив навіть Гаррі.)

Белатриса могла понести професора Квірела у подобі змія — Гаррі не наважувався його торкатися чи левітивувати.

Гаррі розвернувся й хутко підійшов до Белатриси, що чекала на сходах. Він відчував приплив сил. Видавалося, у нього не такий уже й поганий план, і не можна було марнувати час на нескінченні обмірковування.

Що робити з професором Квірелом, та і, якщо вже про це, з Белатрисою після того, як летиключ перенесе їх туди, де вони мали передати Белатрису психіатричному цілителю…​ ну, Гаррі подумає про це, коли прийде час. Напевно, Гаррі доведеться обморочити цілителя, щоб той щось зробив…​ і це буде до дідька непросто зробити, Гаррі навіть не знав, чого він хотів, але йому й Белатрисі треба рушати негайно.

Головна перешкода, як здалося Гаррі, коли він прокрутив весь свій план в уяві, виникне, коли вони дійдуть до даху. За оригінальним планом професор Квірел мав крадькома під дією невидимості конфунднути датчики, що слідкували за повітряним простором навколо Азкабану, щоб тим на вхід надходили нескінченно повторювані останні п’ять хвилин. Професор Квірел сказав був, що не може розілюзнити патронуса Гаррі, а якщо його вимкнути, то дементори помітять, що Белатриси немає, і повідомлять аврорів…​

Думка Гаррі заклякла.

Подеколи фраза «от лайно» нездатна була гідно описати ситуацію.

* * *

Руки Лі не тремтіли, незважаючи на адреналін, коли він відчинив ґрати, за якими була щезальна шафа, що зв’язувала Азкабан з кімнатою під суворою охороною в глибинах Відділу Дотримання Магічних Законів. (Звісно, це була одностороння щезальна шафа. Захисні чари дозволяли декілька швидких шляхів до Азкабану, кожен з вкрай обмеженим доступом, і жодного швидкого шляху з Азкабану.)

Лі відійшов подалі, направив паличку на шафу, вимовив закляття «Гармонія Нектере Пасус». І секунди не минуло…​

Двері шафи розчахнулися з тріскотом, і в кімнату широким кроком зайшла широкоплеча відьма з квадратною щелепою й коротесеньким сивим волоссям. На ній не було жодних ознак її статусу, не було коштовностей чи інших прикрас — лише звичайна мантія аврора була визнана гідною її: директор Амелія Боунз, голова Відділу Дотримання Магічних Законів, за чутками єдина відьма у ВДМЗ, що могла перемогти Дикозора Муді в чесному бою (не те щоб хтось з цих двох зазвичай бився чесно). Лі навіть чув, як подейкували, що Амелія могла являтися всередині ВДМЗ, і, певно, випадки на кшталт цього породжували такі чутки — тривогу він здійняв не більш як п’ятдесят секунд тому.

 — У повітря, негайно! — гарикнула вона через плече трійці аврорів-жінок, що йшли за нею з поліцейськими мітлами, напевно їм усім було замало місця там, де вони чекали, доки Лі не активує щезальну шафу. — Мені потрібно більше спостерігачів у повітрі! І не забувайте підтримувати чари антирозілюзнення!

Тоді вона обернулася до нього.

 — Доповідайте, авроре Лі! Чи відомо нам уже, як вони проникли всередину?

Ще одна трійця аврорів з мітлами матеріалізувалася зі щезальної шафи та хутко вийшла, доки Лі ще не встигнув почати відповідь.

За ними вийшла трійця чаклунів-бойовиків у повному спорядженні.

Потім ще одна трійця чаклунів-бойовиків.

І ще одна з мітлами.

* * *

Чахле тіло Белатриси Блек нерухомо лежало на сходах, коли Гаррі туди дістався. Її очі були заплющеними, і коли Гаррі спитав холодним високим шепотом, чи вона не спить, відповіді не було.

Недовгий напад паніки зупинила думка, що напевно професор Квірел просто оглушив її, щоб вона не чула, як зіщулений слуга Темного Лорда раптом перетворився на гартованого злочинця, а потім на експерта з бойової магії. І це було добре, бо інакше вона б почула, як Гаррі вимовив «Експекто Патронум».

Гаррі відкинув каптур Плаща, вказав паличкою на Белатрису, та якомога лагідніше прошепотів «Інервація».

Судячи з того, як смикнулося тіло Белатриси, Гаррі не вдалося досягти потрібного рівня лагідності.

Запалі темні очі розплющилися.

 — Люба Бело, — сказав Гаррі холодним, високим голосом. — На жаль, у нас виникли невеликі складнощі. Чи достатньо сил ти відновила для дрібної магії?

По деякому часі бліда голова Белатриси кивнула.

 — Дуже добре, — сухо сказав Гаррі. — Я не вимагатиму, щоб ти йшла без допомоги, люба Бело, проте, на жаль, ти мусиш йти.

Він вказав на неї паличкою й вимовив «Вінґардіум Левіоза».

Гаррі зменшив потік сили до рівня, що його він зможе підтримувати довгий час, і цього все одно було достатньо, щоб підняти дві третини її ваги. Вона була…​ худою.

Повільно, ніби вперше за довгі роки, Белатриса Блек підвелася на ноги.

* * *

Амелія широким кроком зайшла до кімнати для чергування, аврор Лі зі своїм срібним бобром ішли слідом. Вона скористалася була своїм часоворотом, щойно почула про тривогу, і витиснула з додаткової години все можливе для підготовки бойових сил. Неможливо створювати петлю часу всередині Азкабану — майбутнє Азкабану не може взаємодіяти з його минулим, тому вона не могла прибути перед тим, як ВДМЗ отримав повідомлення, проте вона могла прибути вчасно…​

Її очі втупилися в труп, що не мав плаща й видавався вкрай мертвим, і зависнув поза вікном.

 — Де Белатриса Блек? — владно запитала Амелія, вона не виказувала жодного страху перед створінням страху.

Але навіть її кров на мить захолола, коли труп розтулив губи та пробулькотів:

 — Не знаю.

* * *

Гаррі спостерігав, тепер знову повністю невидимий, як Белатриса повільно схилилася, підняла паличку професора Квірела (Гаррі не наважувався її торкнутися) та повільно випрямилася знову.

Тоді Белатриса направила паличку на змія і сказала рівним голосом, хоч і шепотом: «Інервація».

Змій не ворухнувся.

 — Спробувати ще раз, володарю? — прошепотіла вона.

 — Ні, — сказав Гаррі. На мить йому стало зле, та він опанував себе. Гаррі вирішив був начхати на все й спробувати розбудити професора Квірела, коли зрозумів, що дементори напевно вже попередили аврорів. Його високий, холодний голос провадив далі без жодної затримки, — як гадаєш, ти здатна на чари пам’яті, люба Бело?

Белатриса трохи помовчала, а потім невпевнено відповіла:

 — Гадаю так, володарю.

 — Знищ останні пів години пам’яті аврора, — наказав Гаррі.

Він трохи вагався був, чи варто надати якісь пояснення, обмірковував, що́ він скаже, якщо Белатриса спитає, чому вони просто не вб’ють аврора. У цьому випадку Гаррі пояснить, що вони вдають інше угрупування, а тоді скаже їй замовкнути…​

Та Белатриса просто направила паличку на аврора, мовчки стояла так деякий час, і нарешті прошепотіла «Забуттятус.»

Тоді вона похитнулася, проте не впала.

 — Дуже добре, моя люба Бело, — сказав Гаррі й злегка розсміявся. — А також я попрошу тебе понести цю змію.

І знову жінка нічого не сказала, не вимагала жодних пояснень, не спитала, чому Гаррі чи вочевидь-невидимий слуга, що керує патронусом, не могли цього зробити. Вона лише попленталася туди, де лежав довгий змій, повільно схилилася, підняла його та закинула його на плече.

(Крихітна частинка Гаррі зазначила, що було дуже зручно мати посіпаку, що просто виконує накази без жодних питань, і навіть встигла подумати, що легко може звикнути мати посіпаку на кшталт Белатриси, доки на цю частку розуму не загорланила вкрай обурена решта.)

 — За мною, — наказав хлопчик посіпаці, і вони пішли.

* * *

У кімнаті для чергування стало тісно. Дуже тісно — ще трохи й стало б важко дихати. Хоча навколо самої Амелії був вільний простір. Якщо для того, щоб дихати, треба було потіснити директорку Боунз, то краще вже не дихати.

Амелія поглянула на Ору, що вертіла в руках дзеркало аврора Маккаскера.

 — Спеціалістко Вейнбах, — гримнула вона, і молода відьма здригнулася. — Є якийсь зв’язок із дзеркалом Однорука?

 — Жодного, — знервовано відповіла Ора, — його…​ тобто воно має бути заблокованим, не знищеним, а обережно заблокованим, бо воно не здійняло тривоги, але лінія зв’язку настільки відсутня, ніби воно зламане…​

Амелія не змінилася в лиці, хоча та її частина, що вже оплакувала Однорука, стала трохи сумнішою та значно злішою. Сім місяців, йому залишилося лише сім місяців до відставки після сторіччя служби. Вона пам’ятала його ще енергійним молодим аврором, дуже давно, і всю свою кар’єру він служив ВДМЗ з бездоганною вірністю, принаймні коли це справді мало значення…​

Когось за це спалять.

Дементор досі висів за вікном, даремно відкидаючи тінь остраху на всі їхні дії. Істота могла лише булькотіти про відсутність знань чи взагалі не відповідати на питання на кшталт «Белатриса Блек втекла?», «Чому ви не можете її знайти?», «Як вони переховуються?». Амелія почала хвилюватися, чи не встигли злочинці вже втекти, коли…​

 — Ми знайшли отвір на даху над спіраллю «В»! — крикнув хтось з-за дверей. — Досі відкритий, чари, що запобігають тривозі, досі активні!

Губи Амелії вишкірилися, ніби вони були щелепами вовка, що збирався їсти.

Белатриса Блек досі була в Азкабані.

В Азкабані Белатриса Блек і залишиться навічно.

Вона хутко підійшла до вікна і, тепер ігноруючи дементора, поглянула догори, щоб на власні очі перевірити, як мітли патрулюють небо. Вона не могла з цієї точки бачити все небо, проте встигла помітити, як пролетіли десять мітел, і вже цього має бути достатньо, щоб спіймати будь-кого. Хоча вона все одно збиралася відправити у повітря всі мітли, які зможе. Її аврори мали найшвидші спортивні мітли на ринку — «Німбус-2000». Її людей не спіткають невдачі у погонях.

Амелія відвернулася від вікна й спохмурніла. У кімнаті вже був сміховинний натовп, двом третинам цих людей не треба було тут перебувати, їм просто хотілося бути ближче до центру подій. Якщо й було щось, чого Амелія терпіти не могла, то це людей, що робили те, що їм хотілося, замість того, що потрібно.

 — Гаразд, увага! — гарикнула Амелія. — Годі тинятися тут, беріть під варту верхній рівень кожної спіралі! Саме так, — сказала вона у відповідь на здивовані погляди, — усіх трьох! Вони могли пробити тунель крізь підлогу чи стелю, щоб перейти до іншої, якщо ви самі не здогадалися! Ми спускатимемося рівень за рівнем, доки не спіймаємо їх! Я беру на себе спіраль «В», Скрімджере, на тобі «Б», — вона затнулася, згадавши, що Дикозор звільнився минулого року, кому вона могла…​ — Шеклболте, на тобі спіраль «А», беріть з собою лише найсильніших бійців! Перевіряйте кожну камеру на своєму шляху, зазирайте під ковдри, застосовуйте повний набір чарів виявлення в кожному коридорі! Ніхто не вийде з Азкабану, доки злочинців не спіймають, ніхто! І…​

Всі здивовано поглянули на Амелію, коли її голос затихнув.

Злочинці винайшли якийсь спосіб приховати Белатрису Блек від дементорів.

Це мало б бути неможливо.

Від цього в неї холола кров, від усвідомлення цього. Це скидалося на…​

Амелія глибоко вдихнула, і продовжила промову тоном категоричного наказу.

 — І коли ви впіймаєте їх, зробіть збіса все, щоб переконатися, що це справді вони, а не наші люди, що їх змусили прийняти багатозільну настоянку. Будь-кого, хто поводиться дивно, перевіряйте на Імперіус. Завжди залишайтеся в полі зору інших. Не думайте, що як хтось в уніформі аврора, то він друг, якщо не впізнає́те обличчя.

Вона обернулася до спеціаліста зв’язку.

 — Передай мітлам. Якщо одна мітла почне летіти геть без жодної причини, половина з них має переслідувати її, а решта хай продовжують патрулювати. І змініть гармоніки на всьому, що можна, — можливо, вони вкрали наші ключі.

Тоді знову звернула погляд на решту кімнати.

 — Є підстави підозрювати кожного аврора, що в нього залишилася родина, якій можна погрожувати.

Вона побачила, як обличчя посуворішали, побачила, як молодші аврори здригнулися, і знала, що вони зрозуміли.

Але про всяк випадок сказала це вголос.

 — Сьогодні в нас продовження старої Чаклунської Війни. Лише через те, що Відомо-Хто помер, смертежери не забули його фокусів. А тепер виконуйте!

* * *

Невидимий Гаррі йшов у тиші освітленим гасовими лампами сірим коридором. За ним йшла Белатриса та срібна фігура. А він намагався вигадати план поліпше.

Спочатку, коли він збагнув був, що аврори напевно вже знали, та ще й що професор Квірел не прокинеться…​

У його голові на секунду не було жодної думки.

І так і не з’явилося, проте він наказав Белатрисі спускатися вниз, щоб виграти якомога більше часу. Аврори, як гадав Гаррі, почнуть з верхнього рівня й перевірятимуть рівень за рівнем. У аврорів був час: вони могли рухатися повільно й з максимальною обережністю. Вони знали, що в їхньої здобичі немає виходу.

Гаррі не міг вигадати жодного виходу.

Доки не запитав себе ну, а якби це була лише гра військ, що б зробив генерал Хаосу?

Тоді відповідь надійшла миттєво.

А тоді Гаррі подумав але якщо всеаж такпросто, чому ніхто раніше не тікав з Азкабану?

Тоді він усвідомив можливу проблему. Гаразд, і як генерал Хаосу впорався би зцим?

Тоді генерал Хаосу зробив додаток до свого першого плану.

Це був…​

Це був ґрифіндорський, найбожевільніший план з усіх, які Гаррі будь-коли…​

Тому тепер він намагався вигадати ліпший план, що не потребував, щоб йому дуже пощастило.

Ой які ми вередливі, сказав ґрифіндорець. А хто ще мить тому скаржився, що в насузагалінемає плану? Радій, що ми взагалі маємо план, містере Тепер-Нам-Усім-Кінець.

 — Володарю, — затинаючись прошепотіла Белатриса, коли вони спускалися черговим маршем сходів, — я повертаюся до своєї камери, володарю?

Гаррі думав про інше, тому йому потрібен був деякий час, щоб сприйняти ці слова, а потім ще мить, щоб вгамувати жах, а Белатриса продовжувала говорити.

 — Ліпше…​ благаю, володарю, ліпше вже померти, — сказала вона. А тоді, ще тихішим шепотом, ледь чутно, — але я повернуся до камери, якщо треба, володарю…​

 — Ми не повертаємося до твоєї камери, — автоматично прошипів голос Гаррі. На його обличчі не було жодних проявів його справжніх емоцій.

Ем…​ сказав гафелпафець. Ти справді щойно подумав "`Ти маєш працювати на мене,ятебе цінуватиму?`"

Навіть камінь відреагував би на таку відданість, подумав Гаррі. Навіть якщо я отримую її через помилку, я не можу не…​

Вона вірна вбивця й кат Темного Лорда, теоретично вона віддана через те, що невинну дівчину розібрали до гвинтика й використали як запчастини, щоб створити її, сказав гафелпафець. Чи ти забув?

Якщо хтось виявляє таку відданість мені, навіть через помилку, частина мене не може не відчути щось. Темний Лорд мав бути…​лихимвидається недостатньо сильним словом, він мав бутипорожнім…​ щоб не цінувати її відданості — штучна вона чи ні.

Найліпші частини Гаррі не мали на це відповіді.

А тоді Гаррі почув його.

Він був тихим, але сильнішав щокроку.

Далекий, невиразний жіночий голос.

Гаррі автоматично нашорошив вуха, щоб розчути слова.

 — …​будь ласка, не…​

 — …​не хотіла…​

 — …​не помирай…​

Розум Гаррі збагнув, кого він чує, тієї ж миті, як він зрозумів, що він чує.

Бо професор Квірел більше не підтримував тишу, а Азкабан, насправді, не був тихим.

Слабкий жіночий голос повторював:

 — Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

 — Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

Він гучнішав з кожним кроком Гаррі, тепер можна було почути емоції в словах: жах, жаль, відчай…​

 — Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

…​бо найгірші спогади жінки повторювалися знову й знову…​

 — Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

…​вбивство, через яке її відправили до Азкабану…​

 — Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

…​де за вироком дементорів вона мала дивитися на те, як її жертва вмирає, вмирає і знову вмирає в нескінченному циклі. Її мали посадити в Азкабан нещодавно, судячи з сили життя в її голосі.

Тоді Гаррі спало на думку, що професор Квірел проходив повз ці двері, чув ці звуки і не виказав ані краплі занепокоєння. Гаррі б назвав це беззаперечним доказом зла, якби він сам не мовчав у присутності Белатриси, не тримав дихання рівним, хоча всередині нього все волало, волало й волало.

Патронус пояскравішав, не безконтрольно, але яскравішав з кожним кроком Гаррі вперед.

Він пояскравішав ще, коли Гаррі й Белатриса спускалися сходами, вона перечепилася, а Гаррі подав їй свою лівицю з-під Плаща, незважаючи на лиховісне передчуття через близькість змі́я навколо її шиї. Вона здивувалася, проте прийняла допомогу й нічого не сказала.

Це допомогло Гаррі — бути в змозі допомогти Белатрисі — проте цього було недостатньо.

Не могло бути достатньо, коли він бачив величезні металеві двері в центрі коридору цього рівня.

Не могло бути достатньо, коли вони підійшли ближче, і жінка замовкла, бо патронус був поряд, і їй більше не треба було проживати знову свої найгірші спогади.

Добре, сказав його внутрішній голос. Це перший крок.

Кроки Гаррі неминуче наближали його до металевих дверей.

І…​

Тепер відчини двері…​

…​Гаррі йшов далі…​

Що це ти робиш? Повернися й витягни її звідси!

…​йшов далі…​

Врятуй її! Що ти робиш? Вона страждає ТИ МУСИШ ЇЇ ВРЯТУВАТИ!

Летиключ Гаррі міг перемістити двох людей, лише двох, плюс-мінус одну змію. Якби в них був і летиключ професора Квірела…​ проте не було, він був у людської подоби професора Квірела, і не було жодного способу отримати цей летиключ…​ Сьогодні Гаррі міг врятувати лише одну людину, і лише одна людина була на найнижчому рівні Азкабану, найстрашеннішим чином потребувала його допомоги…​

 — НЕ ЙДИ! — почувся крик з-за металевих дверей. — Ні-ні-ні, не йди, не забирай його, не-не-не…​

У коридорі сяяло світло, і воно стало яскравішим.

 — Благаю, — схлипував жіночий голос, — благаю, я вже не можу згадати імен своїх дітей…​

 — Сядь, Бело, — сказав Гаррі, якимось чином йому вдалося сказати це холодним шепотом. — Я маю з цим розібратися.

Бела не встигла й сісти, а чари польоту зменшилися й зникли. Вона скидалася на темний скелет у яскравому повітрі.

Я помру, подумав Гаррі.

Повітря й далі яскравішало.

Зрештою, він не безперечно помре.

Це була ймовірність смерті, та хіба ж не існували речі жахливіші за ймовірність смерті?

Повітря й далі яскравішало, більший патронус почав формуватися навколо нього, срібну людську фігуру вже було ледь видно в палаючому повітрі — цей вогонь підтримувало життя Гаррі.

Якщо я знищу дементорів, то навіть якщо виживу, вони знатимуть, що це був я…​ я втрачу підтримку, програю війну…​

Та ну? сказав внутрішній голос, що підганяв його. Після того, як ти знищиш усіх дементорів Азкабану? Гадаю, це радше доведе твоє право на звання Світлого Лорда, тож ВРЯТУЙ ЇЇ ВРЯТУЙ ЇЇ ТИ МАЄШ ВРЯТУВАТИ ЇЇ…​

Фігуру гуманоїда вже неможливо було розрізнити.

Коридор було не видно.

Тіло Гаррі залишалося невидимим під Плащем.

Він був лише безтілесною точкою серед нескінченного срібного світла.

Гаррі відчував, як життя покидає його, живить закляття. Десь далеко він відчував, що тіні смерті злякалися.

Я збирався досягти більшого, ніж це…​ Я збирався битися з Темним Лордом, об’єднати чаклунський та маґлівський світи…​

Піднесені цілі були такими далекими, такими абстрактними у порівнянні з благаннями про допомогу однієї жінки. Не було безперечним, що Гаррі колись вдасться зробити щось важливіше, ніж оцей вчинок тут і зараз.

І з тим, що могло стати його останнім подихом, Гаррі подумав:

Є й інші дементори, напевно інші Азкабани…​ якщо я збираюся це зробити, то маю бути ближче до центральної ями, таким чином буде потрібно менше мого життя, що збільшить імовірність того, що я виживу для знищення інших дементорів…​ навіть якщо припустити, що це оптимальний вчинок, тут і зараз — неправильні час і місце для цього вчинку. НЕ ТУТ І НЕ ЗАРАЗ!

Що? обурено запитали інші його частини, й заходилися шукати контраргумент, що його не існувало…​

Світло повільно згасало до звичайного рівня, доки Гаррі зосередився на єдиному беззаперечному факті, єдиній очевидній істині, що вони не були в оптимальному місці, зараз не могло бути правильним часом…​

Світло повільно згасало.

Частина життя Гаррі повернулася до нього.

Частина була втрачена як випромінювання.

Але в Гаррі залишилося достатньо, щоб стояти на ногах і підтримувати яскравість срібної людської фігури. І коли він підвів руку з паличкою й прошепотів «Вінґардіум Левіоза», магія слухняно допомогла Белатрисі підвестися. (Адже не магію він витрачав, магія ніколи й не живила його чари патронуса.)

Присягаюся, подумав Гаррі, тримаючи дихання якомога рівніше в присутності Белатриси, хоча сльози стікали його невидимими щоками, Присягаюся своїм життям, своєю магією, своїм мистецтвом раціоналіста, присягаюся всім, що дороге мені, та всіма своїми щасливими спогадами, я даю клятву, що колись я покінчу з цим місцем. Будь ласка, будь ласка, хай мене пробачать…​

І вони вдвох пішли далі, доки вбивця з-за дверей кричала й благала, щоб хтось повернувся й врятував її.

Він мав би витратити більше часу, мав би провести якусь церемонію на спогад про свою жертву — жертву частиною себе. Проте Белатриса була поряд, тому Гаррі просто йшов без затримки, нічого не казав, дихав рівномірно.

Тому Гаррі йшов далі, залишивши частину себе позаду. Він знав, ця його частина завжди скнітиме тут. Навіть після того, як Гаррі колись повернеться з декількома чаклунами, що спроможні на чари справжнього патронуса, і вони разом знищать тут усіх дементорів. Навіть якщо він розплавить трикутну будівлю й спопелить острів до такого рівня, що води моря зімкнуться над ним, і не залишиться жодної ознаки того, що це місце колись існувало. Навіть тоді Гаррі не поверне собі цю частину.

* * *

Зграя створінь світла припинили витріщатися вниз і продовжили крокувати металевим коридором, ніби нічого й не сталося.

 — Саме так було минулого разу? — кинула директорка Боунз авророві Лі.

 — Так, мем, — відповів молодий аврор.

Директорка наказала запитати дементорів ще раз, чи ті можуть знайти ціль, і без подиву сприйняла негативну відповідь за декілька секунд.

Емелайн Венс стражденно вирішувала, що їй робити.

Вона вже не була членом Ордену Фенікса, бо його розпустили після завершення останньої війни. Але впродовж війни — вона знала, вони всі знали — директор Кравч тихо схвалював був їхню неофіційну битву.

Директорка Боунз не була Кравчем.

Але зараз вони полювали на Белатрису Блек, що була смертежеркою, і її точно рятували інші смертежери. Патронуси поводилися дивно — усі яскраві створіння зупинялися й витріщалися вниз, а потім поверталися до своїх господарів. І дементори не могли знайти свою ціль.

Їй здавалося, що надзвичайно доречно порадитися з Албусом Дамблдором.

Чи може варто просто запропонувати директорці Боунз звернутися до Дамблдора? Але якщо директорка Боунз досі не зв’язалася з ним…​

Емелайн деякий час вагалася, напевно надто довго, але зрештою наважилася. До біса все, подумала вона. Ми всі на одній стороні, і маємо триматися купи, подобається це директорці Боунз чи ні.

Від цієї думки її срібний горобець приземлився їй на плече.

 — Тримайся позаду, охороняй наш тил, — тихесенько пробурмотіла Емелайн, ледве розтуляючи губи, — дочекайся, доки ніхто не дивитиметься прямо на тебе, а тоді знайди Албуса Дамблдора. Якщо він буде не сам, дочекайся, доки він залишиться сам. І скажи йому: «Белатриса Блек тікає з Азкабану, а дементори не можуть її знайти.»

Розділ 56. СТЕ, задача умовної оптимізації ч.6

Тихими, на щастя тихими були металеві двері наступного рівня. Чи то за ними нікого не було, чи то вони страждали тихо, а може вони кричали, але в них уже не було голосу, чи вони просто тихо бурмотіли щось у темряві…​

Я не впевнений, що мені вдасться, подумав Гаррі, і він не міг винити у цій безнадії дементорів. Нижче було ліпше, нижче було безпечніше. Його план потребував часу, а аврори певно вже спускалися вниз. Але якщо Гаррі доведеться спокійно й з рівним диханням пройти повз іще одні металеві двері, то він може з’їхати з ґлузду. Якщо йому доведеться залишити частинку себе за кожними дверима, то невдовзі від нього нічого не залишиться.

Кіт з місячного сяйва з’явився та приземлився поряд з патронусом Гаррі. Гаррі ледь не скрикнув, що не пішло б на користь його ролі в очах Белатриси.

 — Гаррі! — почув він голос професорки Макґонеґел. Він ще ніколи не чув, щоб вона була такою стривоженою. — Де ти? З тобою все гаразд? Це мій патронус, відповідай!

Різким зусиллям Гаррі очистив розум, настроїв горло, напустив спокою, змінив особистість, ніби бар’єр блокології. Це потребувало декількох секунд, і він відчайдушно сподівався, що професорка Макґонеґел не помітить цього завдяки затримкам зв’язку, і не менш відчайдушно він сподівався, що патронуси не були здатні розповісти про те, що коїться навкруги.

Невинний голос маленького хлопчика вимовив:

 — Я в «У Мері», професорко, на алеї Діаґон. По правді, саме зараз іду до туалету. Щось сталося?

Кіт стрибнув у нікуди, і Белатриса почала тихо хихикати, це був сухий схвальний сміх. Вона швидко замовкла, коли Гаррі зашипів.

За мить кіт повернувся й промовив голосом професорки Макґонеґел:

 — Я негайно вирушаю тебе забрати. Нікуди не йди. Якщо ти не поряд з професором із захисту, не повертайся до нього, нічого нікому не кажи, я буду в тебе, щойно зможу!

І яскравий кіт розтанув у стрибку вперед.

Гаррі поглянув і запам’ятав час, щоб після того, як він усіх звідси витягне і професор Квірел знову закріпить часоворот, він зміг повернутися в часі й бути в туалеті «У Мері» вчасно…​

Знаєш, сказала та частина його мозку, що розв’язувала задачі, є якась межа кількості обмежень, які можна накласти на задачу, доки вона не станесправдінерозвʼязною, ти це знаєш?

Це мало бути неважливим, і насправді таким і було, це й поряд не стояло зі стражданнями будь-кого із в’язнів Азкабану, і втім Гаррі не міг відволіктися від думки: якщо його план не призведе до того, що його заберуть з «У Мері», ніби він ніколи нікуди й не виходив, і якщо професор із захисту не видаватиметься цілковито невинним у жодній і будь-якій шкоді, то професорка Макґонеґел його вб’є.

* * *

Її команда готувалася відгризти черговий шматок території спіралі «В»: здіймала щити й сканувала перед тим, як скасувати щити позаду. Амелія тарабанила пальцями по стегну в роздумах, чи варто порадитися із загальновідомим експертом. Якби ж він не був таким…​

Амелія почула знайомий тріск полум’я і вже знала, що вона побачить, якщо обернеться.

Третина її аврорів крутнулися на місці й направили палички на старого чарівника у серпастих окулярах та довгою срібною бородою, що з’явився прямо посеред них з яскравим червоно-золотим феніксом на плечі.

 — Не стріляти! — багатозільна настоянка легко змінювала обличчя, але підробити переміщення за допомогою фенікса було б значно складнішим — захисні чари дозволяли це як один зі швидких шляхів до Азкабану, але швидких виходів не існувало.

Стара відьма й старий чарівник витріщалися одне на одного довгу мить.

(Водночас Амелія розмірковувала, хто з її аврорів надіслав йому звістку. З нею було декілька колишніх членів Ордену Фенікса. Вона намагалася згадати, чи траплялося, щоб горобець Емелайн чи кіт Енді були відсутні серед яскравих створінь. Але вона знала, що це марно. Це навіть міг бути не хтось з її людей — старий лис часто знав речі, які він жодним чином не міг знати.)

Албус Дамблдор ввічливо схилив голову перед Амелією.

 — Сподіваюся, я тут не заважаю, — спокійно сказав чарівник. — Ми ж усі на одному боці, хіба ні?

 — Побачимо, — суворо сказала Амелія. — Ти тут, щоб допомогти нам впіймати злочинців, чи для захисту злочинців від наслідків їхніх дій?

Чи збираєшся ти завадити заслуженому Поцілунку для вбивці мого брата, старий лисе? Амелія чула, що Дамблдор порозумнішав наприкінці війни, переважно через нескінченне бурчання Дикозора, але повернувся до свого дурного милосердя, щойно знайшли тіло Волдеморта.

Десятки маленьких білих та срібних точок — віддзеркалення сяйливих тварин — мерехтіли в серпастих окулярах старого чарівника.

 — Моя жага не допустити втечі Блек навіть більша за твою, — сказав він. — Ми мусимо зробити все, щоб вона не покинула в’язницю живою, Амеліє.

Амелія не встигла заговорити, навіть висловити неочікувану вдячність, а старий чарівник змахнув довгою чорною паличкою, і з’явився палаючий срібний фенікс. Він певно був яскравішим за всі їхні патронуси разом. Вона вперше бачила, щоб це закляття виконували безмовно.

 — Накажи всім своїм аврорам скасувати свої патронуси на десять секунд, — сказав старий чарівник. — Що не знайде пітьма, може знайти світло.

Амелія різко кинула наказ офіцерові з комунікацій, та повідомить усіх аврорів через дзерка́ла, передасть команду виконати прохання Дамблдора.

На це пішло кілька секунд, а потім запанувала неприємна тиша. Жоден з аврорів не наважувався заговорити, а Амелія впорядковувала думки. Ми мусимо зробити все, щоб вона не покинула в’язницю живою…​ Албус Дамблдор не міг перетворитися на Бартеміуса Кравча без вагомої причини. Якби він збирався їй розповісти чому, він би вже це зробив. Але це точно був недобрий знак.

І все одно приємно знати, що цю проблему вони вирішуватимуть разом.

 — Зараз, — залунав хор з дзеркал, і всі патронуси зникли, крім палаючого срібного фенікса.

 — Чи залишився ще один патронус? — запитав старий чарівник явно в яскравої істоти.

Яскрава істота схилила голову — кивнула.

 — Можеш його знайти?

Срібна голова знову кивнула.

 — Чи запам’ятаєш ти його, якщо він зникне й знову з’явиться?

Останній кивок від палаючого фенікса.

 — Усе зроблено, — сказав Дамблдор.

 — Готово, — за мить пролунало з кожного дзеркала.

Амелія здійняла паличку й почала вичакловувати патронуса. (Хоча з вовчою посмішкою на обличчі це потребувало додаткових зусиль — думати про те, як Сьюзен вперше поцілувала її у щоку, а не розмірковувати про ймовірну долю Белатриси Блек. Цей інший Поцілунок і справді був щасливою думкою, але не такою, що її можна використати для чарів патронуса.)

* * *

Вони навіть не дісталися кінця цього коридору, а патронус Гаррі ввічливо — ніби в школі — здійняв руку.

Гаррі швидко міркував. Питання було в тому, як…​ ні, це теж було очевидно.

 — Видається, — сказав Гаррі холодним, трохи веселим голосом, — що хтось сказав цьому патронусові передати повідомлення лише мені.

Він хихикнув.

 — Ну що ж. Перепрошую, люба Бело. Квієтус.

Срібний гуманоїд одразу заговорив власним голосом Гаррі:

 — Є інший патронус, що шукає цей патронус.

 — Що? — вигукнув Гаррі. А тоді, без марнування часу на роздуми про те, що коїться, — Ти можеш його заблокувати? Не дати себе знайти?

Срібний гуманоїд заперечно похитав головою.

* * *

Не встигла Амелія й інші аврори завершити чари патронуса, як…​

Палаючий срібний фенікс полетів, справжній червоно-золотий фенікс рушив за ним, а старий чарівник спокійно пішов слідом швидким кроком. Він тримав довгу паличку спрямованою додолу.

Щити навколо території аврорів розійшлися перед старим чарівником мов вода, і закрилися, коли він пройшов, ледве чи захвилювавшись.

 — Албусе! — крикнула Амелія. — Що це ти робиш?

Але вона вже знала.

 — Не йдіть за мною, — суворо сказав старий чарівник. — Я здатен захистити себе, та не здатен захистити інших.

Від прокляття, яке Амелія крикнула йому вслід, здригнулися навіть її власні аврори.

* * *

Це нечесно, нечесно, нечесно! Є межа кількості обмежень, які можна накласти на задачу, доки вона не стане справді нерозвʼязною!

Гаррі притлумив непотрібні думки, проігнорував втому і змусив свій розум розглянути нові вимоги, він мав думати швидко, використати адреналін для жвавого розгляду ланцюжків логіки без вагань, а не витрачати його на відчай.

Щоб місія була успішною,

(1) Гаррі мав скасувати свого патронуса.

(2) Белатриса мала бути схованою від дементорів після того, як патронуса буде скасовано.

(3) Гаррі мав не піддаватися дії дементорів після того, як патронуса буде скасовано.

…​

Якщо я впораюся з цим, сказав мозок Гаррі, то хочу тістечко, а якщо ти зробиш задачу навіть трохи складнішою, і я маю на увазі бодай крапельку складнішою, то я вилізаю з твого черепа та їду на Таїті.

Гаррі зі своїм мозком розглянули задачу.

Азкабан століттями був неприступним, бо неможливо було сховатися від погляду дементорів. Отже, якщо Гаррі винайде інший спосіб сховати Белатрису від дементорів, то він ґрунтуватиметься на його наукових знаннях чи на тому, що дементори були смертю.

Мозок Гаррі запропонував очевидний спосіб завадити дементорам бачити Белатрису: припинити її існування, тобто вбити її.

Гаррі привітав свій мозок за швидку роботу і сказав продовжувати пошук.

Убий її та поверни до життя, було наступною пропозицією. Використай «Фріґідейро», щоб охолодити Белатрису до такої температури, щоб уся активність мозку зупинилася, а потім підігрій її за допомогою «Термос». Людей, що потрапили в дуже холодну воду, успішно оживляли за пів години без жодних ознак пошкодження мозку.

Гаррі обміркував це. Белатриса може не вижити через виснаження. І це може не завадити смерті бачити її. І йому буде складно віднести холодну непритомну Белатрису далеко. І Гаррі не міг пригадати, яка саме температура тіла мала бути не смертельною, а тимчасово зупиняти мозок.

Це була ще одна чудова швидка ідея, проте Гаррі сказав мозкові продовжувати розмірковувати над…​

…​способами заховати її від Смерти…​

Гаррі насупився. Десь він чув був про таке…​

Щоб стати могутнім чарівником, необхідно мати бездоганну памʼять, казав був професор Квірел. Щось прочитане двадцять років тому в старому манускрипті чи ексцентричний перстень на пальці людини, з якою ви зустрічалися лише раз, часто можуть виявитися ключем до загадки…​.

Гаррі зосередився як міг, та не міг згадати. Крутилося на язиці, та не міг згадати. Тому він сказав підсвідомості продовжувати спроби згадати, а сам зосередив увагу на іншій проблемі.

Як захистити себе від дементорів без чарів патронуса?

Директор багаторазово скасовував свого патронуса за декілька кроків від дементора впродовж одного дня, і від цього був лише стомлений. Як директор цього досягнув? Чи здатен на таке й Гаррі?

Це могло бути пов’язано лише з випадковими генами, тоді Гаррі буде непереливки. Але якщо припустити, що в задачі було рішення…​

То найочевиднішою відповіддю було те, що Дамблдор не боявся смерті.

Дамблдор справді не боявся смерті. Дамблдор чесно, щиро вірив, що смерть — ще одна цікава пригода. Вірив у це до нутра кісток, а не лише як у зручні слова, що допомагали позбутися когнітивного дисонансу, — не просто вдавав мудрість. Дамблдор вирішив, що смерть — це правильний, природний порядок. І хай який крихітний страх залишився в ньому, дементорам потрібен був довгий час і присутність поряд, щоб виснажити його за допомогою цієї маленької вади.

Цей шлях був для Гаррі неможливим.

А тоді Гаррі подумав про іншу сторону монети, очевидне зворотне питання:

Чому я настільки вразливіший за решту? Інші учні не падали, щойно між ними й дементором не залишалося патронуса.

Гаррі збирався знищити смерть, покінчити з нею, якщо зможе. Він збирався жити вічно, якщо вийде. Він на це справді сподівався, думка про смерть не викликала в нього відчаю, смерть не здавалася неминучою. Він не був з тих, хто сліпо чіпляється за власне життя. Насправді, йому довелося докласти зусиль, щоб не спалити все своє життя для захисту інших від смерті. Чому ж тіні смерті мали таку владу над Гаррі? Йому не здавалося, що він аж так боїться.

Чи це Гаррі від початку раціоналізував? І це він потайки боявся смерті настільки, що перекручував власні думки, і сам був винен у тому, у чому звинувачував був Дамблдора?

Гаррі обміркував це, змусив себе не ігнорувати таку можливість. Ця версія була неприємною, проте…​

Проте…​

Проте неприємні думки не завжди були істинними, і ця не видавалася правильною. Ніби в ній було зерно правди, проте воно було не там, де стверджувала гіпотеза…​

І тоді Гаррі збагнув.

О.

О, тепер я розумію.

Насправді боїться…​

Гаррі спитав свою темну сторону, що та думає про смерть.

І патронус Гаррі заколихався, потьмянів, ледь не зникнув тієї ж миті через хвилю несамовитого, волаючого жаху, схлипувань, невимовного страху, готовність зробити що завгодно, аби не помирати, відмовитися від будь-чого, аби не помирати. Його темна сторона втрачала здатність на нормальні думки, на нормальні відчуття в присутності цього цілковитого жаху, не могла дивитися у прірву неіснування так само, як не могла дивитися прямо на Сонце, вона перетворювалася на сліпу нажахану істоту, що хотіла лише знайти темний закуток, заховатися там і не думати про це більше…​

Світло срібної фігури досягло рівня місячного і тремтіло, мов свічка, що гасне…​

Усе гаразд, подумав Гаррі, усе гаразд.

І уявив, ніби він заколисує свою темну сторону, мов налякану дитину у своїх руках.

Правильно й доречно боятися, бо смерть жахлива. Не приховуй свого переляку, не соромся його, носи його, мов медаль за відвагу, відкрито серед білого дня.

Це було дивно — відчувати, ніби ти розділився навпіл, одночасно усвідомлювати думки, що намагалися заспокоїти, і думки темної сторони про незбагненність і чудакуватість звичайних думок Гаррі. Чого його темна сторона ніколи не очікувала у зв’язку зі своїм страхом смерті, так це прийняття, похвали й пропозиції про допомогу…​

Ти не маєш боротися наодинці, тихо сказав Гаррі своїй темній стороні. Решта мене підтримує тебе в цьому. Я не дозволю собі померти і не дозволю померти своїм друзям. Ані тобі-собі, ані Герміоні, ані мамі з татом, ані Невілові, Драко чи будь-кому, це моє бажання захистити…​ Він уявив крила з сонячного світла, ніби крила патронуса, які той розгорнув був, і накрив ними це перелякане дитя.

Патронус знову пояскравішав, світ навколо Гаррі крутнувся, чи може це розум Гаррі обертався?..

Візьми мене за руку, подумав та уявив Гаррі, йди зі мною, і ми зробимо це разом…​

Розум Гаррі похитнувся, ніби його мозок зробив крок ліворуч, або всесвіт зробив крок праворуч.

І в яскраво освітленому коридорі Азкабану, де гасові лампи затьмарювало рівне непохитне світло гуманоїдного патронуса, невидимий хлопчик стояв з дивною усмішкою на обличчі, і лише трохи тремтів.

Гаррі якимось чином знав, що він щойно досягнув чогось важливого, більш значущого, ніж просто підвищив свою витривалість у присутності дементорів.

На додачу він ще й згадав. Хай як кумедно, але допомогло саме те, що він розмірковував про смерть як антропоморфну істоту. Тепер Гаррі згадав, що саме, подейкують, здатне заховати когось від погляду самої Смерти.

* * *

У коридорі Азкабану швидка хода чарівника раптом спинилася. Бо яскрава срібна істота, що вела його, завмерла була у повітрі — з розпачем змахувала крилами. Сяючий білий фенікс нахилив голову, озирнувся, ніби був спантеличеним. А потім поглянув на свого господаря й з жалем похитав головою.

Без жодного слова чарівник розвернувся й хутко пішов туди, звідки прийшов.

* * *

Гаррі стояв струнко й прямо, він відчував, як його омиває страх, і відчував страх навколо. Мабуть, ці хвилі порожнечі розмивали якусь крихітну його частину, неспинно билися об нього, мов об нерухомий камінь. Але його руки не були холодними, і магія не покинула його. З часом ці хвилі можуть достатньо розмити його, щоб знищити його, просочитися крізь хай яку маленьку його частинку, що досі ховалася від смерті замість того, щоб використовувати цей страх як спонукання для боротьби. Але на такий результат потрібен час, особливо коли тіні смерті далеко й не зосереджені на ньому. Він залагодив ваду, тріщину, розлам у собі, і зірки яскраво палахкотіли в його розумі, величезні й позбавлені страху, блискучі серед холоду й темряви.

Будь-хто інший побачив би лише хлопчика, що стояв сам у погано освітленому металевому коридорі, та дивну усмішку на його обличчі.

Бо Белатриса Блек та змій навколо її шиї були приховані Плащем невидимости, однією з трьох Смертельних реліквій, яка, подейкують, здатна заховати власника від погляду самої Смерти. Відповідь на цю загадку було забуто, а Гаррі її заново знайшов.

І тепер Гаррі знав, що захист Плаща не був простою невидимістю розілюзнення, цей Плащ ховав тебе, а не просто робив невидимим, тебе під ним було так само неможливо побачити, як незнаючий не міг побачити тестрала. І Гаррі також знав, що символ Смертельних реліквій всередині Плаща було намальовано кровʼю тестрала, і саме це надавало Плащу цю можливість, дозволяло боротися з дементорами на їхньому рівні й блокувати їх. Це скидалося лише на здогад, але певний здогад, знання прийшло до нього, щойно він розвʼязав загадку.

Белатриса досі була прозорою під Плащем, проте вона більше не була прихованою від Гаррі. Гаррі знав, що вона там. Тепер вона була для нього такою ж очевидною, як тестрали. Бо Гаррі лише позичив свій Плащ, а не віддав його. Він збагнув та опанував Смертельну реліквію, що передавалася з покоління в покоління Поттерів.

Гаррі поглянув прямо на невидиму жінку, і сказав:

 — Чи впливають на тебе дементори, Бело?

 — Ні, — сказала жінка мʼяким, заінтригованим голосом і додала, — Проте володарю…​ ви…​

 — Якщо ти скажеш щось дурне, це мене роздратує, — холодно сказав Гаррі. — Невже тобі здається, що я пожертвую собою заради тебе?

 — Ні, володарю, — відповіла прислужниця Темного Лорда. У її голосі чулося здивування, чи, можливо, благоговіння.

 — За мною, — холодно прошепотів Гаррі.

І вони продовжили свій шлях униз. Темний Лорд дістав з глибин капшучка тістечко та зʼїв його. Якби Белатриса спитала, Гаррі сказав би, що це для шоколаду, проте вона не спитала.

* * *

Старий чарівник широким кроком повернувся до аврорів, срібний та червоно-золотий фенікси тепер були позаду нього.

 — Ти…​ — почала ревіти Амелія.

 — Вони скасували патронуса, — сказав Дамблдор. Старий чарівник ніби й не підвищував голос, проте його спокійні слова якимось чином заглушили її власні. — Тепер я не можу їх знайти.

Амелія заскреготіла зубами, відклала чимало уїдливих зауваг на потім і обернулася до офіцера звʼязку.

 — Передай у кімнату для чергування, щоб дементора знову спитали, чи відчуває він Белатрису Блек.

Спеціаліст звʼязку передала повідомлення дзеркалом, а за кілька секунд зі здивуванням підвела погляд.

 — Ні…​

Амелія вже подумки кляла все на світі.

…​проте вони бачать когось іншого на нижніх рівнях — не вʼязня.

 — Добре! — кинула Амелія. — Скажіть дементору, що дюжині його родичів дозволено зайти в Азкабан та схопити цього невідомого і будь-кого, хто з ним поряд! І якщо вони побачать Белатрису Блек, то мають Поцілувати її негайно!

Амелія обернулася й вовком подивилася на Дамблдора, готова до суперечки з ним. Проте старий чарівник лише з легким сумом на неї поглянув і не сказав ані слова.

* * *

Аврор Маккаскер передав наказ директорки трупу, що висів за вікном.

Труп наділив його такою смертоносною посмішкою, що аврор ледь не розпався на частини, а тоді полетів униз.

Невдовзі дюжина дементорів піднялися зі свого звичайного місця в центральній ямі Азкабану й попрямували назовні, до стін величезної металевої споруди, що височіла над ними.

Вони пройшли крізь отвори в основі Азкабану — найтемніші з усіх створінь почали свій марш жаху.

Розділ 57. СТЕ, Обмежене мислення, ч.7

Гаррі сподівався був, що злився зі своєю таємничою темною стороною, і тепер матиме всі її переваги без жодних недоліків — зможе викликати кришталеву ясність та незламність за бажанням без потреби ставати холодним та злим.

Він вкотре переоцінив свої успіхи. Щось змінилося, але Гаррі досі мав таємничу темну сторону, вона досі була окремою сутністю, і його звичайне я досі було зламним. Та незважаючи на успішне зцілення темної сторони від страху смерті, Гаррі не наважувався зануритися в темну сторону посеред Азкабану, без жодного захисту від дементорів — не можна було аж так спокушати долю.

А прикро, бо трохи незламності йому б зовсім не завадило прямо зараз.

Особливо важко було через те, що він не міг спертися на стіну, не міг розплакатися, не міг навіть зітхнути. Люба Бела спостерігала за ним, а нічого з цього її Темний Лорд би не зробив.

 — Володарю…​ — напружено й тихо сказала Белатриса. — Дементори…​ вони наближаються…​ я відчуваю їх, володарю…​

 — Дякую, Бело, — пролунав сухий голос, — я вже знаю.

Гаррі не міг відчувати діри цього світу так само, як коли він був під Смертельною реліквією, проте він відчував, що потяг порожнечі посилився. Спочатку він помилково приписав це спуску сходами, але коли вони завершили спускатися, посилення не спинилося. Потім зменшилося, коли дементори пішли далі вздовж спіралі, потім знову почало збільшуватися, коли вони почали підійматися сходами…​ Тепер дементори були всередині Азкабану, і вони йшли за Гаррі. Ну звісно. Може Гаррі тепер і стійкий, але не схований.

Нова вимога, сказав Гаррі своєму мозкові. Знайди спосіб здолати дементорів без чарів патронуса. Альтернативно, знайди ще один спосіб сховати когось від дементорів, крім Плаща невидимості…​

Я звільняюся, сказав його мозок. Знайди собі інший шматок обчислювального субстрату, що розв’язуватиме твої задачі зі сміховинно великою кількістю обмежень.

Я серйозно, подумав Гаррі.

Я теж, сказав його мозок. Застосуй чари патронуса й чекай, доки тебе знайдуть аврори. Схаменися. Усе скінчено.

Здавайся…​

Потяг порожнечі посилювався щомиті, і Гаррі збагнув, що коїться. Він старанніше зосередився на зірках, спробував ігнорувати розпач…​

А знаєш, зазначила його логічна частина, якщо тобі не дозволеножодноїнегативної думки через те, що вона відкриє твій розум дементорам, тоце тежкогнітивне упередження. Як ти дізнаєшся, колисправдічас здаватися?

Знизу почулося відчайдушне схлипування й крики, чулися слова «ні» та «геть». В’язні знали, в’язні відчували.

Дементори наближалися.

 — Володарю, ви…​ ви не маєте ризикувати собою заради мене…​ заберіть свій Плащ…​

 — Тихо, дурепо, — злобно прошипів голос. — Коли я вирішу тобою пожертвувати, я тобі скажу.

Вона має рацію, сказав слизеринець. Тине маєшризикувати собою заради неї. Не може бути, щоб її життя було таким же цінним, як твоє.

І щойно Гаррі почав розглядати можливість принести Белатрису в жертву, щоб врятувати себе…​

Тієї ж миті, частина тьмяного оранжевого світла гасових ламп ніби зникла з коридору, а пальців Гаррі торкнулася холоднеча. І тоді він зрозумів, що сама думка про те, щоб залишити Белатрису тіням смерті робить його знов вразливим. Щойно він прийме це рішення, він, мабуть, навіть не зможе більше використовувати чари патронуса, адже зрадить ту ідею, що рятувала його раніше.

Гаррі спало на думку, що він усе одно зможе взяти в Белатриси Плащ, навіть якщо більше не буде здатен на чари патронуса. А тоді йому довелося хутко спинити цей хід думок, і цілковито зосередитися на рішенні не робити цього, бо інакше він міг би просто впасти на місці. А вир порожнечі навколо нього вже став смертельно сильним. Кричали тепер над ним, крики внизу спинилися.

Це якась маячня, зазначила його логічна частина. Раціональні агенти не мають зазнавати такої цензури на процес мислення, усі теореми ґрунтуються на тому, що процес мислення не впливає на дійсність жодним чином, крім як через прийняті рішення, і, відповідно, можна вибрати оптимальний алгоритм та не турбуватися про те, як твої думки взаємодіють з дементорами…​

…​

Це справді дурна думка, сказав ґрифіндорець. Навіть я вважаю цю думку дурною, а я твій внутрішній ґрифіндорець. Ти ж не збираєшся насправжки просто стояти там і…​

* * *

 — Ми знайшли їх! — крикнула Ора, тріумфально підвівши чарівне дзеркало. — Дементори за внутрішніми стінами визначили місце: сьомий рівень, спіраль «В», ось де вони!

Аврори очікувально втупилися у неї.

 — Ні, — спокійно сказала Амелія. — Там один з них. Дементори досі не можуть знайти Белатрису Блек. Ми не кинемося туди й не дозволимо їй прослизнути в сум’ятті. Ми не розділятимемо сили, щоб не втрапити у засідку. Якщо просуватися обережно, ми не програємо. Передайте Скрімджерові та Шеклболтові, щоб продовжували спускатися рівень за рівнем, як і раніше…​

Старий чарівник вже жваво йшов уперед. Цього разу Амелія навіть не марнувала дихання на те, щоб клясти його, а їхні старанно зведені щити знову розступилися перед ним мов вода, і лише трохи сколихнулися, коли він пройшов.

* * *

Гаррі чекав на початку коридору, коло сходів, що вели нагору. Белатриса зі змієм були за ним, їх приховувала опанована Гаррі Смертельна реліквія. Він знав, хоч і не міг бачити, що виснажена чаклунка сиділа на сходах, відкинувшись назад, бо Гаррі скасував чари польоту, щоб звільнити свій розум та магію.

Гаррі втупився в дальній кінець коридору — там, де сходи йшли вниз. Тепер світло потьмяніло, а температура впала не лише в його розумі, а й у дійсності. Страх гримів над ним та навколо нього, мов море під час бурі, а потяг порожнечі перетворився на страшенну тягу чорної діри, що все ближчала.

Угору сходами на іншому кінці коридору крізь вмираюче повітря рівномірно пливли порожнечі, відсутності, рани світу.

Гаррі очікував, що вони зупиняться.

Чимдуж, щонайсильніше зосередився на тому, що очікує, що вони зупиняться.

Прогнозував їхню зупинку.

Вірив, що вони зупиняться.

…​ну, принаймні, такий був задум…​

Гаррі обрубав небезпечну випадкову думку і очікував, що дементори заклякнуть. У них не було власного інтелекту, вони були лише ранами світу, вони приймали подобу й структуру згідно очікувань інших. Люди могли вести з ними перемовини, пропонувати їм жертви в обмін на співпрацю лише через те, що вірили, що з дементорами можна домовлятися. Отже, якщо Гаррі достатньо сильно повірить, що порожнечі розвернуться та підуть геть, то вони розвернуться й підуть геть.

Але рани світу все наближалися, вир страху вже здавався суцільним, порожнеча розривала матерію й розум, речовину й дух, можна було навіть побачити, як метал тьмянів, коли діри світу проминали його.

Він почув за спиною тихий звук від Белатриси. Вона не вимовила жодного слова, бо їй було наказано мовчати.

Не думай про них як про живих істот, вважай їх психочутливими об’єктами. Я можу їх контролювати, якщо можу контролювати себе…​

Проблема була в тому, що він не міг контролювати себе так легко, не міг змусити себе вірити, ніби щось синє — зелене, силою волі. Не міг позбутися усіх думок про те, як ірраціонально змушувати себе повірити у щось. Як неможливо за допомогою будь-яких хитрощів повірити у щось, якщо ти знаєш, що намагаєшся себе обдурити. Усе тренування Гаррі проти самообману відмовлялося вимикатися, хай як це шкодило саме в цьому унікальному, особливому випадку…​

Тіні смерті перетнули вже половину коридору, і тоді Гаррі підвів руку з розчепіреними пальцями і наказав твердим, упевненим голосом:

 — Зупиніться.

Тіні смерті зупинилися.

За спиною Белатриса придушено зойкнула, ніби їй вибили повітря з грудей.

Гаррі зробив жест — заздалегідь умовлений сигнал, що означав «повтори все, що сказали дементори».

 — Вони кажуть, — голос Белатриси тремтів, — вони сказали: «Нам обіцяли Белатрису Блек. Скажи, де вона ховається, і тебе помилують.»

 — Белатриса? — запитав Гаррі з напускною веселістю. — Вона вже давно втекла.

За мить Гаррі зрозумів, що варто було сказати, ніби Белатриса серед аврорів на верхньому рівні — це призвело б до більшого хаосу.

Ні, неправильно вважати, ніби дементорів можна обдурити, — вони лише предмети, ними керують очікування інших…​

 — Вони кажуть, — надломленим голосом доповідала Белатриса, — кажуть, що знають, що це брехня.

Порожнечі відновили рух уперед.

Її очікування мають більшу віру, ніж мої. Їх контролює вона, і сама про це не знає…​

 — Не чини опору, — сказав Гаррі, і вказав паличкою за спину.

 — Я, я кохаю вас, прощавайте, володарю…​

 — Сомніум.

Це, як не дивно, допомогло — почути саме ці жахливі слова, зрозуміти помилку Белатриси. Це нагадало Гаррі, за що він бореться.

 — Зупиніться, — повторив Гаррі.

Белатриса спала, тепер лише його воля чи, радше, його очікування мали керувати цими сферами анігіляції…​

Але вони все просувалися далі, і Гаррі не міг стримати хвилювання, чи не зашкодив попередній досвід його впевненості, і через це він не зможе зупинити їх. Через усвідомлення цього він починав сумніватися ще більше…​ Йому потрібен був час, щоб підготуватися, краще було б спочатку навчитися контролювати лише одного дементора в клітці…​

Між Гаррі та тінями смерті залишилася лише чверть коридору, вітри порожнечі були такими сильними, що Гаррі вже відчував, як ерозія почала діяти на нього самого.

І тоді Гаррі спало на думку, що, можливо, він просто помилявся, і в дементорів були власні бажання й можливість планувати. А може їх контролювало уявлення кожного про їхню поведінку, а не лише того, хто був до них найближчим. А тоді…​

Гаррі виставив паличку в початкову позицію чарів патронуса та сказав:

 — Один вашого роду потрапив до Гоґвортса й не повернувся. Його більше не існує. Смерть померла.

Дементори зупинилися, дюжина ран світу нерухомо повисла в повітрі, а порожнеча кричала навколо них, ніби смертельний вітер, що дув у ніщо.

 — Розверніться та йдіть, і не кажіть про це нікому, маленькі тіні, або я знищу й вас.

Гаррі пересунув пальці до початкової позиції чарів патронуса, підготувався застосувати їх. У його розумі Земля вже світилася посеред зірок, денна сторона була яскравою та синьою у сонячному світлі, нічна сторона мигтіла світлом людських міст. Гаррі не блефував, не намагався якось схитрувати. Тіні смерті рушать уперед і будуть анігільовані, або вони підуть. Він був готовий до обох варіантів…​

І порожнечі так само плавно пішли туди, звідки прийшли. Нищівний вітер слабшав з кожним метром їхнього віддалення, коли вони спускалися сходами й зникли.

Чи в них справді був якийсь власний псевдоінтелект, чи Гаррі просто нарешті вдалося повірити, що вони підуть…​ Цього Гаррі не знав.

Але вони пішли.

Гаррі скористався нагодою: присів поряд з непритомною Белатрисою на сходах, відкинувся назад, як і вона, і навіть на мить заплющив очі. Лише на мить — він, дідько, не планував спати в Азкабані. Проте ця мить йому була потрібна. Аврори, як сподівався Гаррі, продовжать повільно спускатися сходами, тому якісь пʼять хвилин відпочинку не завадять. Гаррі старанно формулював свої думки позитивно й радісно: «ой, я тут трохи відновлю сили й мені стане краще» замість, скажімо, «ой, я просто впаду тут від емоційного й фізичного виснаження», бо дементори ще недостатньо віддалилися.

І, до речі, сказав Гаррі своєму мозку, тебе звільнено.

* * *

 — Я його знайшов! — почувся крик старого чарівника.

Кого? подумала Амелія, а тоді обернулася, щоб побачити, як Дамблдор повернувся, а в нього в руках…​

…​було те єдине, та єдина людина, яку вона ніколи б не очікувала побачити…​

…​чоловіка в пошматованій червоній мантії, він був весь подряпаний, ніби брав участь у невеличкій війні, засохла кров прикривала чимало порізів. Його очі були розплющені, і він жував плитку шоколаду, яку тримав у живій руці.

Барі Однорук був живим.

Здійнявся радісний гомін, її аврори опускали палички, дехто вже поспішав підійти.

 — Не розслаблятися! — прогриміла Амелія. — Перевірте їх обох на багатозільну настоянку, проскануйте Барі щодо дрібних анімагів та пасток…​

* * *

 — Інервація. Вінґардіум Левіоза.

Запанувала тиша. Потім Гаррі відчув, хоча не міг цього бачити, що невидима жінка підвелася на ноги й вертіла головую, щоб роззирнутися довкола.

 — Я…​ жива?..

Гаррі кортіло сказати «ні» — просто подивитися на її реакцію.

 — Не став дурних питань, — прошипів він натомість.

 — Що сталося? — прошепотіла Белатриса.

І Темний Лорд видав дикий, високий сміх.

 — Я відлякнув дементорів, моя люба Бело.

І знову тиша. Гаррі хотів бачити обличчя Белатриси. Невже він сказав щось не так?

За деякий час почувся тремтячий голос:

 — Чи може таке бути, володарю, що у цій новій подобі я стала вам не байдужа…​

 — Ні, — холодно сказав Гаррі, відвернувся (хоча не відводив від неї палички) і почав йти. — І доклади зусиль, щоб більше не дратувати мене, або — є з тебе користь чи ні — кину тебе тут. А тепер іди за мною чи лишайся. У мене є робота.

Гаррі швидким кроком пішов уперед, і не слухав схлипувань, що лунали позаду. Він знав, що Белатриса йде за ним.

…​бо менше за все цій жінці було потрібно, найостанніше, що їй було потрібно перед тим, як психіатричний цілитель почне спроби повернути її справжню, — це повірити в те, що Темний Лорд колись може покохати її у відповідь.

* * *

Старий чарівник задумливо гладив свою срібну бороду і споглядав за тим, як аврора Барі виносять з кімнати два сильних аврори.

 — Ти щось розумієш, Амеліє?

 — Ні, — прямо відповіла вона.

Вона підозрювала, що це якась пастка, яку вони не змогли намацати. Тому аврора Барі не буде задіяно в операції — натомість його стерегтимуть.

 — Можливо, — повільно вимовив старий чарівник, — той з них, хто здатен на чари патронуса — не просто заручник. Хтозна, може його змусили брати в цьому участь хитрощами? Хай з якої причини, вони лишили твоєму авророві життя. Не будьмо першими, хто користуватиметься смертельними закляттями, коли знайдемо їх…​

 — Ясно, — раптом зрозуміла стара відьма, — ось який у них план. Забуттятнути й залишити його живим їм нічого не коштувало, а нас змушує вагатися…​ — Амелія рішуче кивнула та звернулася до своїх людей. — Продовжуємо без змін.

Старий чарівник зітхнув.

 — Є якісь новини від дементорів?

 — Якщо я скажу, — кинула Амелія, — ти знову втечеш?

 — Тобі це нічого не коштує, Амеліє, — тихо сказав старий чарівник, — і може врятувати когось із твоїх людей від бою.

Нічого не коштує, крім мого шансу на помсту…​

Та помста в порівнянні була дрібницею. Старий чарівник, що так її дратував, часто зрештою мав рацію — частково саме це в ньому й дратувало.

 — Дементори більше не відповідають на питання про людину, яку, як вони стверджували, бачили раніше, — сказала йому Амелія, — і вони не кажуть ані чому, ані де.

Дамблдор звернув погляд на яскравого срібного фенікса, що сидів у нього на плечі й освітлював весь коридор. Той тихо похитав головою у відповідь.

 — Я теж не можу їх виявити, — сказав Дамблдор, а потім знизав плечима. — Гадаю, мені варто просто прогулятися всією спіраллю зверху донизу й подивитися, чи не зустріну я щось, га?

Амелія б наказала йому цього не робити, якби гадала, що це змінить бодай щось.

 — Албусе, — сказала Амелія, коли старий чарівник обернувся, щоб піти, — навіть ти можеш потрапити у засідку.

 — Пусте, дорогенька, — радісно сказав чарівник, не зупиняючи свій черговий відхід. Він змахнув своєю пʼятнадцятидюймовою паличкою з невідомого темно-сірого дерева, ніби відмахнувся від її слів. — Я невразливий.

Запала тиша.

( — Він же не міг цього справді сказати…​ — прошепотіла аврор з найменшим досвідом з усіх присутніх — досі напружена молода леді на імʼя Ноела Каррі — старшому члену її трійці — авророві Брукс. — Чи сказав?)

( — Йому це зійде з рук, — прошепотіла у відповідь Ізабелла, — це ж Дамблдор — навіть Доля вже не сприймає його всерйоз.)

 — Ось чому, — стомлено пояснила Амелія, переважно для молодших аврорів, — ми ніколи не викликаємо його, хіба що немає іншого виходу.

* * *

Гаррі лежав на твердій лавці, що в цій камері була ліжком, і старався не ворушити жодним мʼязом. Лежав без жодного руху, доки чекав на повернення страху. Наближався патронус, і потужний. Белатрису приховувала Смертельна реліквія — прості чари не виявлять її, але Гаррі не знав, які інші вміння можуть застосувати аврори, щоб знайти його самого, і не наважувався видати своє незнання питанням до Белатриси. Тому Гаррі лежав на твердому ліжку у камері за зачиненими дверима і за величезними зачиненими металевими дверима позаду, у цілковитій темряві, повністю під ковдрою, і сподівався, що хай хто це був, він не зазирне, або не надто прискіпливо оглядатиме все, якщо зазирне…​

Насправді, на це Гаррі не міг вплинути жодним чином, ця частина його долі цілком залежала від прихованих змінних. Переважно його розум зосередився на поточній трансфігурації, яку він виконував.

У тиші Гаррі почув, як наблизилися швидкі кроки. Вони зупинилися поза дверима, а тоді…​

…​почали віддалятися.

Невдовзі повернувся страх.

Гаррі проігнорував відчуття полегшення так само, як ігнорував страх. Він тримав у розумі форму маґлівського пристрою значно більшого за автомобільний акумулятор, і повільно застосовував цю форму до льодового куба (це була вода з пляшки з капшучка, що її Гаррі заморозив за допомогою «Фріґідейро»). Не можна було трансфігурувати на те, що має згоріти, проте оригінально матерія була водою, а бульбашкоголові чари захищали повітря, яким вони дихали, тож Гаррі сподівався, що ані йому, ані комусь іншому не стане від цього погано.

Тепер питання було лише в тому, чи вистачить йому часу до того, як аврори ґрунтовно обстежать цей блок камер, для завершення цієї трансфігурації та для часткової трансфігурації, яку він мав здійснити далі…​

* * *

Коли старий чарівник повернувся ні з чим, навіть Амелія почала трохи хвилюватися. Вона з двома іншими командами аврорів уже спустилася на третину трьох спіралей — синхронно, без жодних прогалин у їхньому захисті, щоб ніхто не зміг вислизнути, прорізавши собі прохід крізь стелю, і вони досі не бачили жодних ознак злочинців.

 — Чи не міг би ти відзвітувати? — запитала Амелія без тону наказу.

 — Спочатку просто пройшовся згори донизу, — сказав старий чарівник. Він хмурився, через що його обличчя було навіть більш зморшкуватим, ніж зазвичай. — Я оглянув камеру Белатриси, знайшов там ляльку-труп на її місці. Гадаю, ця втеча планувалася як непомітна. Щось приховано в кутку під клаптем тканини. Я це не чіпав, щоб твої аврори могли дослідити його. На зворотному шляху я відкрив кожні двері й зазирнув до кожної камери. Я не побачив нічого розілюзненого — лише вʼязнів…​

Їх перервав крик червоно-золотого фенікса, і всі аврори здригнулися через цей крик. У ньому було засудження і невідкладна вимога, що ледь не змусила Амелію одразу бігти до коридору.

…​у доволі гіркому стані, — тихо сказав Дамблдор. На мить сині очі стали дуже холодними за серпастими окулярами. — Чи готовий хтось із вас узяти на себе відповідальність за наслідки ваших дій?

 — Я не…​ — почала Амелія.

 — Я знаю. Вибач, Амеліє, — старий чарівник зітхнув. — У декого з новіших вʼязнів лишилися крихти магії, коли я їх оглядав, у кожного відчув тільки залишки сили — у найсильнішого магії було як у першокласника. Я чув багато криків засудження від Фоукса, проте жодного виклику. Видається, вам доведеться продовжити пошуки. Вони здатні сховатися достатньо добре, щоб уникнути мого швидкого огляду.

* * *

Коли Гаррі завершив першу трансфігурацію, він присів, стягнув з себе ковдру, ненадовго використав «Лумос», щоб поглянути на годинник, і був приголомшений: минуло майже півтори години. Як давно хтось — він, звісно, не дивився у тому напрямку — відчинив і знову зачинив двері, Гаррі гадки не мав.

 — Володарю?.. — обережно й тихо прошепотіла Белатриса.

 — Можеш говорити, — сказав Гаррі. Він наказав був їй мовчати, доки він працює.

 — Сюди заходив Дамблдор.

Пауза.

 — Цікаво, — без емоцій сказав Гаррі.

Він був радий, що не помітив був цього. Видавалося, їх ледь не спіймали.

Гаррі промовив слово до капшучка і почав витягати магічний пристрій, що його він зʼєднає з продуктом години своєї праці. Тоді, коли він витягнув пристрій з капшучка, чергове слово, і в нього був тюбик промислового клею. Перед тим, як почати ним користуватися, Гаррі застосував бульбашкоголові чари на собі й Белатрисі, та наказав їй створити ці чари на змі́єві, щоб випари клею у замкненій камері їм не нашкодили.

Коли клей почав застигати — поєднувати технологію з магією, Гаррі поклав пристрій на ліжко, а сам сів на підлогу. Він хотів трохи відновити сили магії та розуму перед наступною трансфігурацією.

 — Володарю…​ — непевно сказала Белатриса.

 — Так? — сухо запитав голос.

 — Що це за пристрій, який ви виготовляєте?

Гаррі швидко міркував. Видавалося, це слушна нагода перевірити свої плани — треба було лише ставити питання-натяки.

 — Подумай, моя люба Бело, — сказав Гаррі. — Як складно могутньому чарівнику прорізати стіни Азкабану?

 — Зовсім не складно, володарю?.. — по деякому часі спантеличено й повільно сказала Белатриса.

 — Саме так, — сказав сухий, високий голос господаря Бели. — Припустімо, хтось це зробить і вилетить крізь отвір на мітлі, здійметься в небо й полетить геть. Видається, врятувати вʼязня Азкабану легко, чи не так?

 — Але, володарю…​ У аврорів — у них є власні мітли, володарю, і швидкі…​

Гаррі вислухав: усе було, як він і очікував. Темний Лорд відповів — знову тоном сократичного розпитування, а Белатриса поставила чергове питання, якого Гаррі не очікував, проте питанням-відповіддю Гаррі показав, що, зрештою, це не мало значення. А у відповідь на останнє питання Белатриси Темний Лорд лише посміхнувся та сказав, що час йому повертатися до роботи.

Гаррі підвівся з підлоги камери, підійшов до дальнього краю та приклав паличку до твердої поверні стіни — стіни Азкабану, суцільного металу, що відділяв їх від прямого впливу ями дементорів.

І Гаррі почав часткову трансфігурацію.

Він сподівався, що на це закляття піде менше часу. Гаррі тренувався був годинами накладанню своєї унікальної магії. Це вже стало рутиною — лише трохи складнішою для нього, ніж звичайна трансфігурація. Форма, яку він перетворював, мала доволі невеличкий загальний обʼєм — хай вона була широкою, високою й довгою, проте вона була дуже тонкою. Гаррі вирішив, що пів міліметра має вистачити, враховуючи бездоганну гладкість…​

На лаві, що була тюремним ліжком, де Гаррі поклав був трансфігурований технологічний пристрій, що був зʼєднаний з магічним предметом клеєм, що сохнув, крихітні золоті літери виблискували на маґлівському артефакті. Гаррі не те щоб планував був, щоб вони там були, проте ці слова лунали десь у його розумі, і тому, видається, стали частиною трансфігурованої форми.

Гаррі міг би сказати багато всього різного з приводу саме цього тріумфу технологічної винахідливості. Незчисленну кількість висловів Гаррі міг би сказати і сказав би, якби Белатриси не було поряд.

Але був лише один вислів, що Гаррі міг сказати тільки зараз, і напевно ніколи в нього більше не буде шансу його вимовити. (Тобто, подумати, якщо він не міг його сказати вголос.) Самого фільму він не бачив, проте бачив трейлер, і з якоїсь причини фраза залишилася в його памʼяті.

Дрібними золотими літерами на маґлівському пристрої було написано:

«Ви, придуркуваті голови! Слухайте сюди!»

Розділ 58. СТЕ, Обмежене мислення, ч.8

Примітка автора: уривок фільму «Армія Темряви», що Гаррі бачив у трейлері, можна побачити на YouTube за ключем KrSHPsiU6cg.

Ключова цитата (вимовляє сучасна людина, що переміщується в часі у середньовіччя, розмахує рушницею):

«Ви, придуркуваті голови! Слухайте сюди! Бачите це? Це…​ моя чарівна паличка!»

* * *

В абсолютній темряві стояв хлопець. Він притиснув чарівну паличку до металевої стіни Азкабану та випробовував магію, що в неї лише три людини могли повірити, і лише він один нею володів.

Звісно, могутній чарівник міг би прорубати стіну протягом секунди — одним жестом та словом.

Пересічному дорослому довелося б попрацювати кілька хвилин, і після він відчував би втому.

Та щоб досягти того ж результату, доки ти першокласник Гоґвортсу, треба діяти ефективно.

На щастя — ну, не на щастя, удача не мала до цього жодного стосунку, — через свідоме рішення Гаррі щодня приділяв вправам з трансфігурації додаткову годину, він навіть у цьому єдиному предметі був попереду Герміони. Він вправлявся у частковій трансфігурації так довго, що почав подумки сприймати справжній устрій Всесвіту як щось буденне, йому треба було лише трохи більше зусиль на те, щоб тримати в розумі його безчасову квантову природу, навіть зосередившись водночас на чіткому ментальному розділенні між концепцією форми та концепцією матеріалу.

А недоліком того, що це мистецтво стало для нього рутиною…​

…​була здатність Гаррі розмірковувати про інше, доки застосовував його.

Якимось чином йому це не спадало було на думку, він не бачив очевидного, аж доки не зʼявилася перспектива справді дійсно зробити це лише за кілька хвилин.

Те, що Гаррі збирався зробити…​

…​було небезпечним.

Справді небезпечним.

Небезпечним рівня хтось-справді-чесно-може-загинути.

Зустрітися віч на віч із дюжиною дементорів без патронуса було страшно, але лише страшно. Гаррі міг би викликати чари патронуса, і зробив би це, щойно йому б здалося, що він втрачає таку можливість, чи коли він відчув би, що не може більше чинити опір. І навіть якби це не спрацювало…​ навіть тоді, хіба що дементорам було наказано Цілувати всіх, кого вони знайдуть, невдача не була б фатальною.

Тут усе було інакше.

Трансфігурований маґлівський пристрій міг вибухнути та вбити їх.

Інтерфейс між технологією та магією міг вийти з ладу різноманітними способами та вбити їх.

Аврорам могло пощастити, і вони могли влучити.

Це було просто, ну…​

Всерйоз небезпечно.

Гаррі помітив, що намагається вмовити себе повірити в те, що це безпечно.

І справді, усе могло вийти, проте…​

Навіть якщо забути про те, що раціоналістам не можна вмовляти себе, Гаррі знав, що аж ніяк не впорається вмовити себе, що ймовірність померти від цієї спроби менша за 20%.

Програй, сказав гафелпафець.

Програй, сказав голос професора Квірела в його розумі.

Програй, вимовили ментальні моделі Герміони, професорки Макґонеґел, професора Флитвіка, Невіла Лонґботома і, ну, фактично всіх, кого Гаррі знав, крім Фреда та Джорджа — вони б миттю погодилися на цей план.

Треба просто піти знайти Дамблдора й у всьому зізнатися. Це треба зробити, справді треба, тепер лише цей вчинок був розумним.

І якби в цій місії брав участь лише Гаррі, якби від цього залежало лише його життя, він так би й вчинив. Безсумнівно.

Найбільше заважав зосередитися на поточній частковій трансфігурації, і навіть загрожував відкрити його дементорам…​

…​досі непритомний, досі у подобі змі́я, професор Квірел.

Якщо професор Квірел потрапить в Азкабан за свою участь у втечі, то він помре. Він напевно не протягне й тижня. Він був настільки чутливим.

Ось так все просто.

Якщо Гаррі програє…​

То втратить професора Квірела.

І нехай він напевно лихий, тихо запитала його гафелпафська частина. Усе одно?

Це рішення Гаррі приймав аж ніяк не свідомо. Він просто не міг цього зробити. Програвати можна було очки гуртожитків, але не людей.

Якщо ти вважаєш, що твоє життя достатньо цінне, щоб не ризикувати ним на вісімдесят відсотків, щоб захистити всіх вʼязнів Азкабану, прокоментувала його слизеринська частина, то ти ніяк не можеш виправдати, що ризикуєш життям на двадцять відсотків заради порятунку життя Белатриси та професора Квірела. Тут явно якісь проблеми з математикою, ти явно призначаєш неузгоджену вартість результатам.

Логічна його частина зазначила, що слизеринець щойно довів, що має рацію.

Гаррі тримав у розумі форму, продовжував накладати закляття. Він завжди міг скасувати місію, навіть якщо завершить трансфігурацію, і він не хотів марнувати вже витрачених зусиль.

А тоді Гаррі спало на думку ще дещо, і раптом йому стало дуже важко не перервати закляття, і дуже важко не втратити стійкість перед дементорами.

А що як летиключ перенесе нас не туди, куди стверджував професор Квірел?

У ретроспективі це було очевидно.

Навіть якщо запланована втеча пройде абсолютно успішно, навіть якщо маґлівський пристрій працюватиме і не вибухне, і не виникне непередбачуваних ефектів від його взаємодії з магічним предметом, навіть якщо аврори не влучать, навіть якщо Гаррі відлетить достатньо далеко від Азкабану, щоб скористатися летиключем…​

…​після переміщення їх може чекати не психічний цілитель.

Гаррі вірив був у це, коли ще довіряв професорові Квірелу, і він забув перерозглянути цей погляд після того, як виявилося, що довіряти професорові Квірелу не можна.

У тебе не вийде, сказав гафелпафець. Мова йде вже просто про якусь дурість.

У кімнаті ніби похолоднішало, проте Гаррі не зупиняв трансфігурацію, незважаючи на те, що його спротив дементорам похитнувся.

Я не можу втратити професора Квірела.

Він намагався вбити поліцейського офіцера, сказав гафелпафець. Ти вже втратив його — у ту мить. Белатриса напевно саме така, як і вважають усі. Просто забери назад свій Плащ, знайди Дамблдора та скажи йому, що тебе обдурили.

Ні, відчайдушно подумав Гаррі, спочатку я маю поговорити з професором Квірелом, можливо є пояснення, ну хтозна, може він стояв надто далеко від мого патронуса, і на нього подіяли дементори…​ я не розумію, це було безґлуздо за всіма моїми гіпотезами, чому він зробив це…​ я не можу просто…​

Гаррі обірвав цей ланцюжок своїх думок, доки не втратив свою стійкість перед страхом, — він не міг думати про те, щоб згодувати професора Квірела дементорам, і бути рішуче налаштованим проти смерті водночас — це було неможливо з позицій раціональності.

Твоє мислення штучно зіпсоване, спокійно зазначила його логічна частина, знайди спосіб полагодити його.

Гаразд, генеруймо варіанти, подумав Гаррі. Не вибираємо, не оцінюємо, точно не вирішуємо нічого…​ просто розмірковуємо, що ще я можу зробити, крім оригінального плану.

І Гаррі продовжив прорізати отвір у стіні. Він застосовував часткову трансфігурацію на тонкій циліндричній оболонці металу: два метри в діаметрі, пів міліметра завтовшки, довжиною від себе й до кінця стіни. Він перетворював пів міліметра товщини металу на моторну оливу. Моторна олива була рідиною, і не можна було трансфігурувати на рідину, бо вона випаровується, проте він, Белатриса та змій були під дією бульбашкоголових чарів. І Гаррі застосує «Фініте» на оливі одразу після — розвіє свою трансфігурацію…​

…​щойно відділений та змащений шмат металу зісковзне зі стіни на підлогу камери — він нахилив циліндр так, щоб гравітація втягла його, коли трансфігурацію буде завершено.

Якщо Гаррі з Белатрисою не вилетять на його мітлі крізь створений отвір у стіні…​

Мозок Гаррі запропонував спробувати трансфігурувати поверхню, що прикриє діру в стіні, залишити місце для Белатриси й професора Квірела, де можна сховатися під Плащем, а сам Гаррі здасться. Коли професор Квірел прокинеться, вони з Белатрисою спробують самостійно вигадати, як втекти з Азкабану.

Це, по-перше, була тупа ідея, а по-друге, на підлозі камери буде валятися величезний шматок металу — це їх видасть.

А тоді мозок Гаррі побачив очевидне.

Нехай Белатриса й професор Квірел використають твій план втечі. А сам залишайся і здавайся.

Під загрозою було життя саме Белатриси й професора Квірела.

Вони вигравали, а не програвали від цього ризикованого плану.

І не було жодної причини, взагалі жодного розумного аргументу, щоб Гаррі пішов би з ними.

Спокій сповнив Гаррі, коли він подумав про це, холод та темрява, що хвилями накочувалися на межі його розуму відступили. Так, це було воно — нешаблонне мислення, прихований третій варіант. Хибність дилеми була очевидна в ретроспективі. Якщо Гаррі здавався, він не мав також здавати Белатрису й професора Квірела. Якщо Белатриса й професор Квірел виберуть небезпечний шлях, Гаррі не мав іти з ними.

Гаррі навіть не треба буде принижуватися й зізнаватися в тому, що його обдурили, якщо він накаже Белатрисі стерти йому памʼять. Всі — включно з Гаррі — просто вирішать, що його викрали. Треба визнати, що не існувало правдоподібної причини, чому б Темний Лорд міг наказати Белатрисі зробити це. Але Гаррі міг просто посміхнутися й сказати Белатрисі, що їй не можна знати, ось і все…​

* * *

Її команда аврорів вже спустилася на три чверті Азкабану, як і інші дві команди в інших двох спіралях. Амелія вже напружилася, готова до бою, хоча вона гадала, що злочинці ховаються на другому знизу рівні. Почасти їй хотілося, щоб Дамблдор перевірив був цей поверх старанніше, а почасти вона раділа, що він цього не зробив.

А потім пролунав далекий звук, ніби тихе «дзінь» надійшло з великої відстані. Ніби десь, скажімо, на другому поверсі, виник дуже гучний звук.

Амелія не встигла стриматися й несвідомо поглянула на Дамблдора.

Старий чарівник знизав плечима, злегка їй усміхнувся і сказав:

 — Ну якщо ти просиш, Амеліє.

І знову пішов.

* * *

 — Фініте Інкантатем, — промовив Гаррі до оливи, що вкривала величезний шмат металу на підлозі.

Він ледве міг себе чути через дзвін у вухах — так гучно гепнувся суцільний метал, що вислизнув зі стіни, об підлогу. (Заднім числом Гаррі подумав, що варто було застосувати чари тиші, хоча це аж ніяк не зупинило б розповсюдження звуку металевою підлогою.)

 — Фініте Інкантатем, — знову промовив Гаррі, цього разу до оливи, що вкривала двометровий отвір у стіні, і розповсюдив ефект на всю його довжину.

Гаррі скасовував власну магію, і тому закляття майже не вимагало зусиль. Гаррі вже був дещо стомленим, проте більше йому не треба буде чаклувати. Насправді, навіть це не було обовʼязковим, просто Гаррі не хотів залишати трансфігуровану рідину без нагляду, а також не хотів піддавати загрозі таємницю часткової трансфігурації.

Ця двометрова діра, що вела до волі, була дуже…​ спокусливою.

Світло, що лилося ззовні…​ не те, щоб прямо сонце сяяло на обличчя, проте воно було яскравішим за все, що було всередині Азкабану.

Гаррі хотілося просто втекти, застрибнути на мітлу з Белатрисою та змієм. Цілком можливо, що вони успішно втечуть. І тоді, якщо Гаррі піде з ними, то він з професором Квірелом зможе повернутися в часі й здаватися цілковито невинними, усе може повернутися до норми.

Якщо ж Гаррі залишиться й здасться…​ то навіть якщо всі вирішать, що Гаррі був заручником, припустять, що Гаррі збрехав патронусові професорки Макґонеґел під дулом палички…​ навіть якщо для Гаррі не буде жодних наслідків, ну…​

Навряд чи професор із захисту продовжить викладання у Гоґвортсі.

Професор Квірел дійде до приреченого кінця своєї карʼєри — у лютому місяці цього шкільного року.

І так, професорка Макґонеґел вбʼє за це Гаррі, і так, це відбуватиметься повільно й буде боляче.

Але залишитися тут було розсудливим, безпечним, розумним рішенням, і Гаррі відчував більше спокою, ніж жалю.

Гаррі обернувся до Белатриси, розкрив рота, щоб надати їй останній наказ…​

І пролунало шипіння, слабке шипіння, шипіння, що було повільним та спантеличеним, і шипінням цим було сказано:

 — Шщо це був…​ за шшум?

* * *

Коридором хутко крокував старий чарівник. Він підійшов до металевих дверей та розчинив їх, хоча знав з памʼяті, що камери всередині були порожні.

Тоді чарівник вимовив сім могутніх заклинань виявлення, а тоді пішов далі. Загалом треба буде докласти невеликих зусиль, адже лишилося перевірити не так багато камер.

* * *

 — Вчителю, — прошипів Гаррі. Вир різноманітних емоцій водночас здійнявся в ньому. Він знав, хоч і не міг бачити, що зелений змій на плечах Белатриси повільно здійняв голову та роззирався довкола. — Зз тобою вссе…​ гаразд, вчителю?

 — Вчитель? — пролунав слабкий, спантеличений шепіт. — Де я?

 — У тюрмі, — прошипів Гаррі, — у тюрмі зз життєжерами, ми мали врятувати жінку, ти і я. Ти сспробував умертвити ззахиссника, я ззаблокував твоє ссмертельне прокляття, між нами виник реззонансс…​ ти ззнепритомнів, я мав перемогти ззахиссника ссам…​ мої чари охоронця були сскассовані, життєжери ззмогли ссказзати ззахиссникам, шщо жінка втекла. Тут є хтоссь, хто може відчувати мої чари охоронця, напевно директор шшколи…​ тому я мав сскассувати чари охоронця і ззнайти інший сспоссіб ссховати тебе й жінку від життєжерів безз чарів охоронця, навчитисся захишщати ссебе без чарів охоронця, відлякав життєжерів без чарів охоронця, потім роззробив новий план втечі для тебе й жінки і, нарешшті, проріззав діру в товсстій металевій сстіні тюрми, хоча я лишше першшоклассник. Немає чассу поясснювати, ти маєшш іти негайно. Якшщо ми ніколи більшше не ззусстрінемосся, вчителю, ззнайте, шщо я був радий нашшому ззнайомсству, хоча ти напевно лихий. Добре, шщо є можливість ссказзати принаймні це: прошщавайте.

І Гаррі дав Белатрисі мітлу й сказав просто:

 — Сідай.

Він вирішив був зберегти памʼять. По-перше, ці спогади були важливими. По-друге, вони з професором Квірелом почали планувати це все тиждень тому, а Гаррі не збирався стирати цілий тиждень свого життя чи пояснювати Белатрисі, що саме треба забуттятнути. Гаррі напевно впорається з сироваткою правди, а якщо Дамблдор наполягатиме, щоб Гаррі опустив свої щити блокології для глибшої перевірки…​ ну, Гаррі весь час діяв доволі героїчно.

 — Сстій! — сказав змій. Тепер його голос набув сили. — Сстій, сстій, сстій! Шщо це зза «прошщавай»?

 — План втечі риззикований, — сказав Гаррі. — Моєму життю нічого не ззагрожує — лишше твоєму та її. Тому я лишшаюся, зздаюсся…​

 — Ні! — наполегливо прошипів змій. — Ніяк ні! Забороняю!

Белатриса сіла на мітлу. Гаррі відчував (хоча й не бачив), що її голова обернулася, щоб подивитися на нього, і не промовила ані слова. Очікувала, напевно, просто очікувала на його накази.

 — Більшше не довіряю тобі, — прямо сказав Гаррі. — Не піссля того, як ти намагавсся умертвити ззахисника.

І змій зашипів:

 — Я не ззбиравсся умертвляти ззахиссника! Ти шщо, дурень, хлопче? Умертвляти його не було ссенссу, лихий я чи ні!

Земля припинила обертатися, заклякла на орбіті навколо Сонця.

Шипіння змі́я переповнювала така лють, якої Гаррі ніколи не чув від людської подоби професора Квірела.

 — Умертвити його? Якби я хотів умертвити його, він був би мертвий протягом ссекунди, йолопе, він далеко не мого рівня! Я хотів підкорити, домінувати, ззмуссити його сскинути шщити навколо роззуму. Треба було прочитати його, шщоб ззнати, хто чекав на його ззвіт, діззнатисся подробиці для ззакляття памʼяті…​

 — Ти викорисстав ссмертельне прокляття!

 — Я ззнав, шщо він ухилиться!

 — Невже його життя таке неважливе? А якби він не ухиливсся?

 — Я б відшштовхнув його ззі шшляху ззакляття влассною магією, дурний хлопче!

І знову обертання планети завмерло. Про це Гаррі не подумав був.

 — Беззталанний телепень-стратег, — прошипів змій так злобно, що його шипіння-речення ніби перекривалися й наповзали на хвіст одне одному, — роззумник-імбецил, хитрий ідіот, нетренований сслиззеринець-дурень, твоя незаслужена недовіра ззруйнувала…​

 — Не часс ззаразз ссперечатися, — спокійно сказав Гаррі. Приплив полегшення зупинило посилене напруження. — Адже я не можу належно роззгніватисся на тебе, бо інакше відкриюсся життєжерам. Муссимо посспішшати, хтоссь міг почути шшум…​

 — Роззповідай план втечі, — владно наказав змій. — Хутко!

Гаррі пояснив. Парселмові бракувало слів для маґлівської технології, проте Гаррі описав, що пристрій робив, і професор Квірел ніби зрозумів.

Пролунали короткі шипіння — зміїний еквівалент здивованого реготу, а тоді посипалися накази:

 — Сскажи жінці відвернутисся, ззасстоссуй ззакляття тишші, посстав чари охоронця зза дверима. Я перетворюсся, ззроблю кілька швидких поліпшшень твого винаходу, дам жінці ззілля для крайніх випадків, шщоб вона ззмогла сстворити для насс шщит, перетворюсся наззад перед тим, як ти скасуєш чари. Тоді план сстане беззпечнішшим.

 — І я маю вірити, — прошипів Гаррі, — шщо цілитель для жінки ссправді чекає на насс?

 — Ззасстоссуй голову, хлопче! Припусстімо, шщо я лихий. Я, очевидно, не планував припинити викорисстання тебе тут. Ця міссія виникла черезз сприятливу можливіссть, вона була вигадана піссля того, як я побачив твої чари охоронця, усся подія мала бути непомітною, невідомим мало залишшитисся вссе піссля того, як ми покинули міссце їди. Очевидно, шщо ти побачишш людину, шщо гратиме роль цілителя, коли ми прибудемо! Потім повернемосся до міссця їди, продовжимо зза оригінальним планом!

Гаррі витріщився на невидимого змі́я.

З одного боку, через всі ці слова Гаррі почувався дурнем.

З іншого боку, не те, щоб вони заспокоювали.

 — Отже, — прошипів Гаррі, — шщо саме в тебе зза плани шщодо мене?

 — Ти каззав, шщо немає часу, — відповіло зміїне шипіння, — але зза планом ти, очевидно, правитимешш країною, навіть твій юний шшляхетний друг це вже ззроззумів. Сспитай його по поверненні, якшщо бажаєшш. Більшше ззаразз не каззатиму — часс тікати, а не патякати.

* * *

Старий чарівник підійшов до чергових металевих дверей, що за ними чулося нескінченне безбарвне бурмотіння: «Я не хотів. Я не хотів. Я не хотів…​» Червоно-золотий фенікс на його плечі вже кричав із закликом, а старий чарівник вже здригався від цього крику, коли…​

Інший скрик заполонив коридор. Він скидався на крик фенікса, проте не був справжнім закликом фенікса.

Чарівник озирнувся — не встигнув він поглянути на яскраве срібне створіння, як цей витвір закляття здійнявся з його іншого плеча, відштовхнувшись своїми ефемерними кігтями.

Несправжній фенікс полетів коридором униз.

Старий чарівник помчав слідом, затупотівши, мов жвавий юнак шістдесяти років.

Справжній фенікс скрикнув, скрикнув удруге й втретє, не відлітаючи від металевих дверей. А тоді, коли стало зрозуміло, що його господар не повернеться на його заклики, неохоче полетів до нього.

* * *

Цього разу професор Квірел повернувся до своєї справжньої подоби — багатозільна настоянка діяла лише годину — і хоча професор із захисту був блідим та спирався на металеві ґрати найближчої камери, його магія була достатньо сильна, щоб схопити паличку без жодного слова ще до того, як Белатриса встигла скинути Плащ і слухняно покласти його в простягнуту руку Гаррі. Лиховісне передчуття, хоча ще не досягло минулого рівня, знову набирало силу, разом з тим, як до професора із захисту поверталася магія і межі його могутнього магічного поля стикалися з легенькою дитячою аурою Гаррі.

Гаррі вголос описав маґлівський пристрій та назвав його уважному чарівникові, а тоді після «Фініте» замість плоду своєї важкої праці знову отримав льодовий куб. Професор Квірел не міг застосовувати жодних заклять на чомусь, що Гаррі трансфігурував був, адже це була б взаємодія, хай яка віддалена, між їхніми магіями. Проте…​

За три секунди професор Квірел вже тримав у руках власну трансфігуровану версію маґлівського пристрою. Єдиний вигук та помах палички, і рештки клею зникли з магічного предмета. Ще три закляття, і магічна частина нерозривно зʼєдналася з технічною. Далі на маґлівському пристрої було застосовано чари незламності та бездоганної роботи.

(Гаррі почувався значно ліпше через те, що робить це під наглядом дорослого.)

Белатрисі кинули зілля, і професор Квірел водночас з Гаррі наказали «Пий», ніби сказали це одним голосом. Виснажена жінка вже піднесла його до губ, не очікуючи на команду. Бо будь-кому було очевидно, що цей змій-анімаг був могутнім і довіреним слугою Темного Лорда.

Гаррі натягнув каптур Плаща невидимості на голову.

Швидка й страшна магія вистрелила з палички професора із захисту та спотворила отвір у стіні, і водночас пошрамувала величезний шматок металу, що лежав посеред кімнати. Гаррі попросив був про це, сказавши, що використаний ним метод міг ідентифікувати його.

 — Ліва рукавичка, — сказав Гаррі капшучку, дістав її та одягнув.

Жест від професора із захисту, і на плечах Белатриси зʼявилася упряж, ще один — і інший, менший виріб з тканини зʼявився на її руці та щось на кшталт наручників на запʼястках. А жінка ще не встигла й допити зілля.

Лице Белатриси набуло дивного, хворобливого кольору, її запалі очі ніби пояскравішали, і тепер видавалися значно небезпечнішими…​

…​невеличкі хмарки пари виходили з її вух…​

(Гаррі вирішив про це не думати.)

…​і Белатриса Блек зареготала раптовим божевільним сміхом, що надто гучно звучав посеред маленьких тюремних камер Азкабану.

(Зовсім скоро, як пояснив був професор із захисту, Белатриса знепритомніє й не прийде до тями довгий час — це ціна за зілля, яке вона прийняла. Проте лише на кілька хвилин вона відновить, напевно, двадцяту частину її минулої могутності.)

Професор із захисту кинув паличку Белатрисі й миттю перетворився на зеленого змі́я.

А миттю потому страх дементорів повернувся в кімнату.

Белатриса лише трохи здригнулася, впіймала паличку, і жестом без жодного слова змусила змі́я злетіти й закріпитися в упряжі на її спині.

Гаррі сказав мітлі «Гоп!»

Белатриса прикріпила паличку до кобури на руці.

Гаррі застрибнув на двомісну мітлу попереду — він буде нею керувати.

Белатриса сіла позаду, взяла схожі на наручники вироби та прикувала свої руки до рукояток мітли. Гаррі тим часом сховав свою паличку у капшучку.

І вони втрьох метнулися крізь отвір у стіні…​

…​і були просто неба, прямо над ямою дементорів, посеред величезної трикутної призми під назвою Азкабан. Денне проміння лилося на них з ясно видного синього неба.

Гаррі нахилив мітлу та почав прискорюватися вгору й до центру трикутного простору. У лівиці, що була в рукавиці, щоб уникнути прямого контакту між його шкірою та чимось трансфігурованим професором Квірелом, він тримав перемикач, що контролював маґлівський пристрій.

Далеко над ними залунали крики.

Ви, придуркуваті голови!

Аврори на швидких спортивних мітлах спускалися з неба — вони пірнали прямо на них, спалахнули ледь видні іскри світла — перші закляття аврорів уже наближалися.

Слухайте сюди!

 — Протеґо Максимус! — крикнула Белатриса могутнім, надломленим голосом, а тоді заґелґотала, коли навколо них зʼявилося мерехтливе блакитне поле.

Бачите це?

З ями руйнації в центрі Азкабану здійнялося в повітря понад сотню дементорів. Для когось це скидалося на величезну кількість трупів, на летючий цвинтар. А для іншого — на конгломерат відсутностей, що утворювали один величезний розлам у світі своїм рухом вгору.

Це…​

Голос древнього й могутнього чарівника прогарчав страшенне закляття, і неймовірний спалах біло-золотого вогню вистрілив крізь отвір у стіні Азкабану. Мить вогонь був безформним, а тоді з нього почали формуватися крила.

Моя…​

Аврори активували антиантигравітаційний прокльон, що був частиною захисних заклять Азкабану, тим самим знешкодили всі чари польоту, що не були нещодавно оновлені зміненим паролем.

Тяга мітли Гаррі вимкнулася.

Гравітація, з іншого боку, залишилася ввімкненою.

Рух їхньої мітли вгору сповільнився, почав втрачати швидкість, перетворюватися на падіння.

Чарівна…​

Але закляття, що зберігали напрямок мітли, дозволяли нею керувати, чари, що не давали вершникам падати з мітли, дещо захищали їх від прискорення — ці чари досі працювали.

МІТЛА!

Гаррі натиснув на кнопку запалювання на моделі «Берсеркер ПФРС» Н-класу від «Дженерал Текнікс»: твердопаливну ракету з рушієм на перхлораті амонію, що була зʼєднана з двомісною мітлою «Німбус X200».

І був шум.

Розділ 59. СТЕ, Цікавість, ч.9

Мітли винайшли були в середньовіччі, як назвали б той час маґли. Гадано, це зробила легендарна відьма Селестріа Релево, що нібито була праправнучкою Мерліна.

Селестріа Релево, чи хай там хто насправді винайшов ці закляття, зеленого поняття не мала про Ньютонову механіку.

Відповідно, мітли працювали за арістотелевою фізикою.

Вони рухалися туди, куди ти їх направляв.

Хочеш летіти прямо — направляй їх прямо. І не треба хвилюватися про те, що частина тяги має компенсувати ефект гравітації.

Повертаєш мітлу — і вся її нова швидкість вже скерована в новому напрямку, і її не зносить вбік відповідно до попереднього імпульсу.

Мітли мають максимальну швидкість, а не максимальне прискорення. І це жодним чином не пов’язано з опором повітря — просто мітли мають якусь максимальну арістотелеву рушійну силу, на яку здатні чари кожного окремого екземпляра.

Гаррі ніколи раніше не помічав був цього, хоча був достатньо обдарованим, щоб отримувати найліпші оцінки на заняттях з польотів. Мітли працювали саме так, як інстинктивно й очікував людський розум, і через це Гаррі впорався зовсім не помітити їхньої абсурдності з точки зору фізики. У той перший четвер на заняттях з польотів Гаррі відволікли інші явища, що здалися йому тоді цікавішими: слова на аркуші паперу та червоне сяйво певної кулі. Тож його мозок просто призупинив недовіру, позначив реальність мітел як прийнятну і продовжив розважатися; Гаррі так жодного разу і не поставив собі питання, що мало б очевидну відповідь. Є такий прикрий факт: ми обмірковуємо лише крихітну частку від того, що спостерігаємо…​

Ось така історія про те, як Гаррі Джеймса Поттера-Еванса-Верреса ледь не вбила відсутність цікавості.

Бо ракети працювали не за арістотелевою фізикою.

Ракети не працювали так, як людський розум інстинктивно очікує від летючих штук.

Відповідно, мітла на ракеті не рухалася, як магічні мітли, що на них Гаррі так чудово літав.

Нічого з цього Гаррі не встиг тоді подумати.

По-перше, найгучніший шум, що він був чув у житті, заважав йому розчути власні думки.

По-друге, прискорення вгору в 4g залишало йому десь дві з половиною секунди, щоб пролетіти Азкабан знизу доверху.

І хай це були найдовші дві з половиною секунди в історії часу, все одно багато не обміркуєш.

Часу вистачило лише побачити, як у нього летять промені аврорських проклять, трохи змінити кут польоту мітли, щоб ухилитися, збагнути, що мітла просто продовжує летіти далі майже не змінивши напрямку замість того, щоб летіти, куди треба. Гаррі активував безсловесні концепції:

дідько

і

Ньютон

По чому Гаррі значно сильніше нахилив мітлу, і тоді вони понеслися просто в стіну, тому він нахилив мітлу назад, а згори продовжували падати ворожі вогні, а знизу підпливали дементори та якесь гігантське крилате створіння з біло-золотого полум’я, і ось вже Гаррі викручує мітлу до неба та — йой — тепер його несе до іншої стіни, тож він трохи нахиляється, щоб уникнути зіткнення, але він вже заблизько, тож він нахиляє мітлу ще, аж раптом — гульк! — і далекі аврори на своїх мітлах вже не такі й далекі, і він от-от вріжеться в якусь жінку, тож він відвертає мітлу в протилежному напрямку, щоб лише за мить збагнути, що ракета — вкрай потужний вогнемет, і це він направляє на аврора вогнемет, тому він крутнув мітлу вбік, не зупиняючи польоту вгору, і тут уже не згадаєш, чи направлена ракета на когось іншого, та принаймні не на ту жінку.

Гаррі розминувся з іншим аврором десь в метрі, промайнув повз нього на направленому вбік вогнеметі, і рушив далі вгору зі швидкістю, як він визначив потім, приблизно 300 кілометрів на годину.

Якщо позаду й лунали крики запечених аврорів, він цього не чув, але це ні про що не свідчило — бо Гаррі наразі чув лише неймовірно гучний шум.

За декілька спокійніших хоч і не тихіших секунд навколо не було жодних аврорів, жодних дементорів, і жодних гігантських крилатих створінь з полум’я, а велика та жахлива споруда Азкабану видавалася на диво крихітною з цієї висоти.

Гаррі направив мітлу до Сонця, що його було ледь видно крізь хмари (взимку воно висіло низько в ці години). Мітла ще дві секунди прискорювалася й хутко набрала дивовижну швидкість, перш ніж вигоріло тверде паливо ракети.

Після цього, коли Гаррі знову міг чути свої думки, навколо лише завивав вітер, бо вони летіли стрімголов; завдяки чарам йому треба було чіплятися за мітлу так, ніби вони летіли зі швидкістю, що дорівнювала різниці між поточною та максимально допустимою швидкістю мітли. І тепер ця різниця ставала дедалі меншою. Ось тоді Гаррі насправді і подумав усе це про Ньютонову механіку та арістотелеву фізику, про мітли, ракети та важливість цікавості, і що він більше ніколи не робитиме нічого настільки ґрифіндорського, чи принаймні доки не дізнається таємницю безсмертя Темного Лорда. І чому він послухав професора Квіріна Квірела і це його «Ззапевняю тебе, хлопче, я б не погодивсся на це, якби не очікував, шщо виживу», а не професора Майкла Верреса-Еванса і його «Синку, якщо ти робитимеш щось з ракетами власноруч, і я маю на увазі будь-що без нагляду тренованого професіонала, то ти помреш, і мамі буде сумно».

* * *

 — ЩО? — заволала Амелія у дзеркало.

* * *

Завивання вітру послабились до стерпного рівня, коли опір повітря сповільнив мітлу, через що Гаррі міг вдосталь насолодитися дзижчанням та дзвоном, що ніби переповнював весь його мозок.

Професор Квірел мав накласти чари Квієтус на вихлоп ракети…​ та певно чари Квієтус не були всемогутніми…​ тепер Гаррі розумів, що мав би трансфігурувати пару затичок для вух, а не покладатися на чари Квієтус, хоча навряд чи б і вони допомогли…​

Ну, в арсеналі магічних ліків має бути щось проти остаточної втрати слуху.

Ні, серйозно, магічне лікування мало з цим впоратися. Він бачив, як учні приходили до мадам Помфрі зі значно гіршими пораненнями…​

А існує якийсь спосіб пересадки уявної особистості до іншої голови? запитав гафелпафець. У твоїй я жити більше не хочу.

Гаррі запхав всі ці думки подалі, адже він нічого з цього приводу наразі не міг вдіяти. Чи є щось, про що варто непокоїтися…​

Тоді Гаррі поглянув за спину, і вперше за весь цей час перевірив, чи не здуло Белатрису чи професора Квірела з мітли.

Та зелений змій досі був в упряжі, а виснажена жінка досі трималася за мітлу, її обличчя досі мало хворобливий колір, а очі досі були яскравими й небезпечними. Її плечі тряслися, ніби вона істерично реготала, а губи рухалися, ніби щось кричала, проте жодних звуків не було.

А, точно.

Гаррі зняв каптур свого плаща і вказав пальцем на вухо, щоб вона зрозуміла, що він не чує.

Тоді Белатриса схопила паличку, направила її на Гаррі, і раптом дзвін у вухах зменшився, і він зміг її чути.

За мить він пошкодував про це. Прокляття, які вона кричала про Азкабан, дементорів, аврорів, Дамблдора, Луціуса, Бартеміуса Кравча, щось під назвою «Орден Фенікса» та про всіх, хто стояв на шляху її Темного Лорда тощо, не пасували молодій та чутливій аудиторії. А від її сміху в нього боліли щойно зцілені вуха.

 — Годі, Бело, — нарешті сказав Гаррі, і тієї ж миті її голос урвався.

Запала тиша. Гаррі натягнув каптур Плаща на голову, просто на загальних засадах. І одразу збагнув, що внизу могли бути телескопи чи щось таке, і стягати каптур навіть на мить було надзвичайно дурним вчинком; лишалося тільки сподіватися, що вся місія не піде під три чорти через цю одну помилку…​

Видається, ми не з того тіста зліплені, щоб таке робити, га? зазначив слизеринець.

Ей, за звичкою заперечив гафелпафець, неможливо зробити щось бездоганно першого ж разу, нам просто потрібно більше практики…​ ЗАБУДЬТЕ, ЩО Я ЦЕ СКАЗАВ.

Гаррі знову озирнувся і побачив на її лиці подив та зацікавленість. Вона все вертіла й вертіла головою.

Нарешті Белатриса запитала, вже тихіше:

 — Володарю, де це ми?

Що ти маєш на увазі? хотів сказати Гаррі, проте Темний Лорд ніколи не визнає, що чогось не розуміє, тому Гаррі сухо відповів:

 — Ми на мітлі.

Вона що, гадає, що ми мертві, і це рай?

Руки Белатриси були приковані до мітли, тому вона підвела лише палець, щоб вказати, і запитала:

 — Що це?

Гаррі прослідкував за напрямком пальця й побачив…​ нічого особливого, насправді не побачив…​

Тоді Гаррі збагнув. Вони піднялися достатньо високо, і його вже не приховували хмари.

 — Це Сонце, люба Бело.

Вийшло на диво беземоційно. Темний Лорд сказав це абсолютно спокійно, можливо з домішкою роздратування, хоча щоками Гаррі водночас текли сльози.

У нескінченному холоді, цілковитій темряві, Сонце, безперечно, було…​

Щасливим спогадом…​

Белатриса продовжувала роззиратися довкола.

 — А ці пухнасті штуки? — запитала вона.

 — Хмари.

 — Але що вони таке? — по деякому часі запитала Белатриса.

Гаррі не відповів, бо був не здатен втримати голос рівним, його голос не вийшов би рівним. Усе, що він міг, — дихати спокійно, незважаючи на плач.

За деякий час Белатриса видихнула, так тихо, що Гаррі ледве розчув, слово «Гарно…​»

Її обличчя повільно розслабилося, колір зникнув з її тепер блідого лиця так само швидко, як з’явився.

Її схоже на скелет тіло осіло на мітлу.

Позичена паличка безпорадно теліпалася на ремінці, прикріплена до нерухомої руки Белатриси.

ТА ВИ ЗНУЩАЄТЕСЯ…​

Тоді Гаррі пригадав, що перцеве зілля мало свою ціну. Белатриса довгенько сспатиме, сказав був професор Квірел.

Щойно він поглянув на сніжно-білу виснажену жінку, яка на яскравому сонці видавалася мертвішою за будь-що з баченого Гаррі живим, якась частина Гаррі стала цілковито переконана, що вона справді померла, вимовивши своє останнє слово, що професор Квірел неправильно розрахував був дозу…​

…​або навмисно пожертвував Белатрисою, щоб вона охороняла їх протягом втечі…​

Вона дихає?

Гаррі не міг бачити, чи дихає вона.

На мітлі неможливо було дотягнутися й перевірити її пульс.

Гаррі поглянув уперед, щоб пересвідчитися, що вони не летять прямісінько на зіткнення з якимось летючим камінням, і направив мітлу на Сонце. Невидимий хлопець та потенційно мертва жінка летіли в далечінь, і його пальці вчепилися в дерево так, що аж побіліли.

Він не міг дотягнутися назад і зробити їй штучне дихання.

Не міг використати нічого з аптечки.

Довіритися професорові Квірелу в тому, що він не ризикнув її життям?

Дивно, це було дивно, що навіть тепер, коли він щиро вірив, що професор Квірел не збирався вбивати аврора (бо це було б дурним вчинком), заспокоювання професора із захисту більше не заспокоювали.

Тоді Гаррі спало на думку перевірити…​

Гаррі озирнувся й прошипів:

 — Учителю?

Змій не поворухнувся в упряжі, не вимовив ані слова.

…​можливо, змій, оскільки він не є справжнім вершником, не підпадав під захист від прискорення. Або професор із захисту знепритомнів був через те, що був надто близько до дементорів без захисту, хай навіть на мить і у формі анімага.

Це було погано.

Саме професор Квірел мав сказати Гаррі, коли буде безпечно використати летиключ.

Гаррі керував мітлою побілілими пальцями і думав, напружено думав якийсь малий, не означений чітко проміжок часу, протягом якого Белатриса цілком могла вже не дихати, протягом якого і професор Квірел міг уже бути бездиханним деякий час.

І Гаррі вирішив, що змарнувати летиключ — це помилка, яку можна виправити, а залишити мозок занадто довго без кисню — це невиправна помилка.

Тож Гаррі дістав з капшучка наступний за послідовністю летиключ, зупинив мітлу посеред яскраво-синього неба (Гаррі щойно збагнув, що не знає, чи здатен летиключ пристосуватися не тільки до обертання Землі, а й пристосувати загальний вектор швидкості до нового місця), доторкнувся летиключем до мітли і…​

Гаррі завагався. Він стискав у руках цю галузку — таку саму він переломив, як здавалося, два тижні тому. І тепер відчув раптове небажання повторювати цю дію. Ніби в його мозку зʼявилося нове правило: «переламувати галузки — погана ідея».

Але це не було логічно, тому Гаррі все одно переломив галузку.

* * *

З-за металевих дверей поблизу почувся оглушливий гуркіт, внаслідок чого Амелія пожбурила дзеркало, яке тримала в руках, і розвернулася з паличкою напоготові. Двері розчахнулися, і за ними, на тлі величезної діри в тюремній стіні, стояв Албус Дамблдор. Від діри ще йшла курява.

 — Амеліє, — сказав старий чарівник. У його голосі не лишилося й крихти звичайної веселості, його очі за серпастими окулярами були тверді мов сапфіри. — Я маю покинути Азкабан, і я маю зробити це негайно. Чи є якийсь швидший за мітлу спосіб покинути сферу дії захисних чарів?

 — Ні…​

 — Тоді мені потрібна твоя найшвидша мітла, зараз же!

Хотіла Амелія бути поряд з аврором, що постраждав від зложару чи хай що там це було.

А треба було дізнатися, що відомо Дамблдорові.

 — Ви! — гарикнула стара відьма до своєї команди. — Продовжуйте зачищати коридори, доки не дійдете до низу; можливо, вони ще не всі втекли! — і тоді звернулася до старого чарівника. — Дві мітли. Ти можеш стисло розказати мені все, коли будемо в повітрі.

Далі був двобій поглядів, та недовгий.

* * *

Гаррі неприємно сильно смикнуло за живіт — значно сильніше, ніж коли він переміщувався в Азкабан. Цього разу він перетинав достатню відстань, тож устиг почути мить тиші та роздивитися невидний простір між просторами, розщелину між одним місцем та іншим.

* * *

Сонце, що на них двох пролило було трохи проміння, швидко затьмарилося дощовими хмарами, коли вони вирвалися з Азкабану і полетіли за напрямком вітру, і швидше за вітер.

 — Хто це зробив? — прокричала Амелія до мітли, що летіла в метрі від неї.

 — Один з двох, — відповів Дамблдор, — я ще не знаю, хто. Якщо перший, у нас проблеми. Якщо другий, то у нас всіх значно більші проблеми.

Амелія не марнувала дихання на зітхання.

 — Коли ти знатимеш?

Голос старого чарівника був похмурим, тихим, і втім якимось чином перекривав вітер.

 — Для досконалості три речі їм потрібні, якщо це перший: плоть найвірнішого слуги Темного Лорда, кров найзапеклішого ворога Темного Лорда та доступ до певної могили. Я гадав був, що Гаррі Поттер у безпеці, бо їхня спроба в Азкабані майже провалилася — хоча я все одно надіслав до нього охоронців — але тепер я справді наляканий. У них є доступ до часу, хтось із часоворотом надсилає їм повідомлення. Я підозрюю, що спроба викрасти Гаррі Поттера вже була здійснена кілька годин тому. І через це ми не знаємо про неї, бо в Азкабані час не може переплітатися сам із собою. Це минуле здійснилося до нашого майбутнього, розумієш.

 — А якщо інший? — прокричала Амелія. Те, що вона почула, вже було достатньо тривожним. Це скидалося на найтемніший з темних ритуалів, і він був зосереджений на самому Темному Лорді.

Старий чарівник — його обличчя тепер було ще похмурішим — нічого не сказав, лише похитав головою.

* * *

Коли летиключ відпустив був Гаррі, сонце лише виднілося з-за обрію, і це радше нагадувало схід сонця, ніж захід. Їхня мітла висіла низько над невеличким простором темно-оранжевого каміння й піску, що формував горбкуваті пагорби, ніби хтось навалив купи землі й забув їх розрівняти. На берег неподалік аж із-за самого обрію накочувалися хвилі, хоча земля під мітлою була принаймні на кілька метрів вища за рівень моря.

Гаррі кліпнув очима на світанкові види, а тоді збагнув, що летиключ був міжнародним.

 — Гей! — почувся пронизливий жіночий крик за його спиною.

Гаррі розвернув мітлу, щоб подивитися. Пані середнього віку тримала руку коло рота — нарочито кликала їх і чимдуж квапилася в їхньому напрямку. Її добре обличчя, вузькі очі та умброва шкіра свідчили про невідому Гаррі расу. На ній була яскрава багряна мантія невідомого Гаррі покрою. А коли вона розтулила губи, то він не впізнав її акцент, бо не особливо багато подорожував.

 — Де вас носило? Ви запізнилися на дві години! Я ледь не пішла собі…​ агов?

Була недовга пауза. Думки Гаррі якось дивно плинули — надто повільно, усе здавалося таким далеким, ніби його й решту світу розділяло товсте скло і ще одне скло було між ним та його почуттями, тож він міг лише бачити, проте не торкатися. Цей стан зʼявився, коли він побачив світанкове світло, добру відьму, і вирішив, що це скидається на доречну кінцівку пригоди.

Відьма добігла до них та витягла паличку, пробурмотіла щось — розірвала наручники, що привʼязували виснажену жінку до мітли, і ось уже Белатриса повільно перепливає на вкритий піском камінь, її руки-кістки й бліді ноги теліпаються, як якісь мертві істоти.

 — О, Мерліне, — шепотіла відьма, — Мерліне, Мерліне, Мерліне…​

Вона видається стурбованою, подумало щось далеке між двома скляними поверхнями. Чи сказав би таке справжній цілитель, чи хтось, кому сказано грати його роль?

Ніби заговорив не Гаррі, а якась інша частина його за ще одним склом, з його губ злетів шепіт:

 — Зелений змій на її плечах — анімаг, — не високий шепіт, не холодний — лише тихий. — Він непритомний.

Голова відьми смикнулася вгору, вона поглянула в напрямку голосу, що лунав з порожнього повітря, а потім повернула погляд до Белатриси.

 — Ви не містер Джафе.

 — Це якраз і є анімаг, — прошепотіли губи Гаррі.

О, подумав Гаррі за склом, що дослухався до власних слів, це цілком розумно. Професор Квірел, мабуть, використав інше імʼя.

 — Відколи це він став…​ ба, забудьте, — вона на мить приклала паличку до носа змі́я, а тоді різко похитала головою. — З ним все гаразд, потрібен лише день відпочинку. А от з нею…​

 — Ви не могли б його зараз розбудити? — прошепотіли губи Гаррі. А чи гарна це ідея? подумав Гаррі, проте його губи явно вважали, що так.

Знову різке хитання головою.

 — Якщо «Інервація» не допомогла…​ — почала відьма.

 — Я не пробував, — прошепотіли губи Гаррі.

 — Що? Чому…​ Ой, забудьте. Інервація.

Після нетривалої паузи змій повільно виповз з упряжі. Повільно підвів зелену голову й огледівся.

А тоді перекинувся на людину. Мить професор Квірел стояв, а потім впав на коліна.

 — Лягай, — сказала відьма, не відводячи погляду від Белатриси. — Це ти там, Джеремі?

 — Так, — доволі хрипко сказав професор із захисту, обережно розкладаючи себе на відносно пласкій ділянці жовто-оранжевої скелі. Він був не таким блідим, як Белатриса, проте його обличчя здавалося безкровним у темному світанковому світлі. — Салют, міс Кемблбанкер.

 — Я ж казала, — зреагувала відьма, її голос був різким, та легка усмішка виднілася на обличчі, — називай мене Кристел, це не Британія, і ми не терпітимемо тут ваших формальностей. Крім того, я тепер не «міс», а «докторка».

 — Перепрошую, докторко Кемблбанкер, — і сухий смішок.

Усмішка відьми трохи поширшала, а голос став значно різкішим.

 — Хто твій друг?

 — Тобі не треба знати, — очі професора Квірела були заплющені, він лежав на землі.

 — Як погано все пройшло?

 — Прочитаєш завтра в будь-якій газеті з міжнародною секцією, — і справді сухо відповів він.

 — Я сумувала за тобою, Джеремі, — паличка відьми торкалася, штовхала, колола тіло Белатриси то тут, то там.

 — Справді? — дещо здивовано запитав професор із захисту.

 — Анікрапельки. Якби я не була тобі винна…​

Професор із захисту почав сміятися, та невдовзі сміх перейшов у напад кашлю.

Що скажеш? запитав слизеринець у внутрішнього критика, доки Гаррі слухав за скляними стінами. Вистава чи дійсність?

Не знаю, сказав внутрішній критик Гаррі. Я не в найліпшій критичній формі наразі.

Чи може хтось вигадати хороше питання, щоб зібрати більше інформації? запитав рейвенкловець.

І знову пролунав шепіт з порожнього повітря над мітлою:

 — Які шанси скасувати все, що з нею було зроблено?

 — О, подивімося. Виманологія та невідомі темні ритуали, десять років, щоб це закорінилося, потім десять років під впливом дементорів? Скасувати це? Ви з ґлузду зʼїхали, містере хай-там-хто-ви-є. Питання в тому, чи залишилося від неї взагалі щось, і я б сказала, що шанси один до трьох…​ — відьма раптом затнулася, а коли продовжила, її голос став тихішим. — Якщо ви раніше були її другом…​ то ні, ви ніколи не отримаєте її назад. Ліпше усвідомте це зараз.

Віддаю свій голос за виставу, сказав внутрішній критик. Вона б не випалила це все у відповідь на одне питання, якби не шукала можливості це сказати.

Взято до уваги, проте я надаю малу вагу впевненості у цьому, сказав рейвенкловець. Дуже складно не дозволити своїм підозрам керувати сприйняттям, коли оцінюєш настільки непевні свідчення.

 — Яке зілля ви їй дали? — запитала відьма після того, як розкрила рот Белатриси й зазирнула всередину, її паличка спалахувала різноманітними кольорами для освітлення.

Людина, що лежала на підлозі, спокійно відповіла:

 — Перцеве…​

 — Ти сказився чи що?

Знову сміх-кашель.

 — Вона проспить тиждень, і це якщо пощастить, — сказала відьма й цокнула язиком. — Я надішлю тобі сову, коли вона розплющить очі, певно, щоб ти міг повернутися й вмовити її дати ту незламну обітницю. Чи даси ти мені щось, щоб вона не вбила мене на місці, якщо впорається ворухнутися протягом місяця?

Професор із захисту, так і не розплющивши очі, дістав з мантії аркуш паперу, і за мить на ньому з димом зʼявилися слова. Коли дим вщухнув, аркуш полетів до жінки.

Жінка подивилася на напис, здійнявши брови, та сардонічно хмикнула.

 — Краще б це спрацювало, Джеремі, бо за моїм заповітом усі мої статки йдуть на винагороду за твою голову. До речі…​

Професор із захисту знову занурив руку в складки мантії і кинув відьмі мішечок, що дзеленчав. Відьма впіймала його, зважила та задоволено гмикнула.

Тоді вона підвелася, а бліда жінка-скелет злетіла з землі разом з нею.

 — Я повертаюся, — сказала відьма. — Не можу починати роботу тут.

 — Зажди, — сказав професор із захисту.

Він жестом отримав свою паличку з руки Белатриси й кобури. Тоді він направив паличку на Белатрису, зробив у тиші невеличке коло паличкою та вимовив «Забуттятус».

 — Ну все, — кинула відьма, — я забираю її звідси, доки ще хтось не заподіяв їй шкоди…​

Одна її рука обійняла всохле тіло Белатриси Блек, і вони обидві зникли з гучним «ЛЯСК!» явлення.

І в горбкуватому місці запала тиша, якщо не зважати на лагідний шум хвиль та тихий шелест вітру.

Гадаю, виставу завершено, сказав внутрішній критик. Я ставлю два з половиною з пʼяти. Вона напевно не дуже досвідчена акторка.

Цікаво, справжня цілителька здавалася б більшою підробкою, ніж акторка, що їй сказали зіграти таку, чи ні? замріяно запитав рейвенкловець.

Ніби це був телевізійний серіал, ось як він почувався, ніби він дивився телевізійний серіал, героям якого він не дуже співчував, ось чим це все здавалося з-за скляних стін.

Якимось чином Гаррі впорався поворушити губами самостійно, направити власний голос у досі світанкове повітря, і сам здивувався, почувши своє питання.

 — І скількома ж людьми ви є?

Блідий чоловік, що лежав на землі, не розсміявся, але з мітли Гаррі зміг побачити, як куточки губ професора Квірела піднялися, сформували знайому сардонічну посмішку.

 — Я не трудився рахувати. А скількома є ви?

Це не мало бути таким шоком для внутрішнього Гаррі — почути таку відповідь, і втім він відчув…​ відчув…​ нестабільність. Ніби в нього забрали його центр…​

А.

 — Перепрошую, — сказав голос Гаррі. Йому паморочилося в голові, і голос здавався далеким та неемоційним, — Гадаю, за кілька секунд я знепритомнію.

 — Використай четвертий летиключ з тих, що я тобі дав. Той, що я назвав нашим сховком про всяк випадок. І не знімай плащ.

Вільною рукою Гаррі дістав іншу галузку з капшучка та переломив її.

І знову смикнув летиключ, міжнародно довгий, і ось Гаррі десь, де темно.

 — Лумос, — вимовили губи Гаррі — якась його частина, що піклувалася про безпеку цілого.

Він був посеред чогось, що скидалося на закинутий маґлівський склад.

Гаррі зліз з мітли й ліг на підлогу. Він заплющив очі, і якась його охайна частина згасила світло перед тим, як він занурився в темряву.

* * *

 — Куди ти? — крикнула Амелія. Вони вже були поряд з межею захисних заклять.

 — Повернуся в часі, щоб захистити Гаррі Поттера, — сказав старий чарівник.

Не встигла Амелія й почати питати, чи потрібна йому допомога, як відчула межі захисних заклять, коли вони їх перетнули.

Пролунав ляскіт явлення, і старий чарівник з феніксом зникли, залишивши позичену мітлу.

Розділ 60. Стенфордський Тюремний Експеримент, ч.10

 — Прокиньтеся.

Очі Гаррі рвучко розплющилися, він прокинувся і одразу почав задихаючись хапати ротом повітря, розпластане на підлозі тіло намагалося почати функціонувати. Він не міг згадати снів, можливо, його мозок був надто виснаженим, щоб бачити сни, видавалося, він щойно заплющив очі і вже за мить почув це слово.

 — Ви маєте прокинутися, — почувся голос Квіріна Квірела. — Я дав вам стільки часу, скільки міг, проте буде розумно зберегти принаймні одне використання часовороту. Невдовзі ми муситимемо повернутися на чотири години до «У Мері», і досконало робити вигляд, ніби сьогодні не сталося нічого цікавого. Я хотів поговорити з вами перед цим.

Гаррі повільно сів посеред темряви. Його тіло боліло, і не лише в місцях, де він лежав на твердому бетоні. Зображення з памʼяті перекривали одне одного — усе, що його непритомний мозок не впорався перетворити на пристойне жахіття, він бачив тепер.

Дванадцять жахливих відсутностей пливуть металевим коридором, навколо них тьмяніє метал та світло, температура падає, коли порожнеча намагається висмоктати все життя з цього світу…​

Біла мов крейда шкіра, натягнута над кістками, що залишилися, коли жир та мʼязи розклалися…​

Металеві двері…​

Голос жінки…​

Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай…​

Я вже не можу згадати імен своїх дітей…​

Не йди, не забирай його, не-не-не…​

 — Що це було за місце? — сипло вичавив зі свого горла Гаррі, ніби воду пропустили крізь надто вузьку трубу. У темряві його голос звучав майже таким зламаним, яким був голос Белатриси Блек. — Що це було за місце? Це була не тюрма, це було ПЕКЛО!

 — Пекло? — спокійно перепитав професор із захисту. — Ви про християнську фантазію про покарання? Гадаю, є подібність.

 — Як…​ — Гаррі важко було розмовляти, ніби щось величезне блокувало його голос посеред горла. — Як…​ як вони могли…​

Люди побудували були це місце, хтось створив був Азкабан, вони створили його свідомо, вони зробили його навмисно, ця жінка, у неї були діти, діти, що їх імен вона вже не памʼятає, якийсь суддя вирішив, щоб це сталося з нею, хтось мав притягти її в камеру й замкнути двері, доки вона кричала, хтось годував її щодня та йшов собі геть, і не випускав її…​

 — ЯК ЛЮДИ МОЖУТЬ ТАКЕ РОБИТИ?

 — Чому б їм такого не робити? — запитав професор із захисту.

Слабке блакитне світло осяяло склад, показало високу склепінчасту стелю, запорошену бетонну підлогу та професора Квірела, що сидів на віддалі від Гаррі та спирався спиною на пофарбовану стіну. Блакитне світло перетворювало стіни на поверхні айсбергів, порох на сніжинки, а чоловік перетворився на скульптуру з льоду, закутану в темряву там, де його прикривала чорна мантія.

 — Яка їм користь з вʼязнів Азкабану?

Гаррі розкрив рота, та він лише крякнув. Не вимовив жодного слова.

Легка посмішка скривила губи професора із захисту.

 — Знаєте, містере Поттер, якби Той-Кого-Не-Можна-Називати запанував у чаклунській Британії та побудував таке місце як Азкабан, він побудував би його, щоб насолоджуватися стражданням своїх ворогів. А якби натомість йому їхні страждання почали здаватися несмаком — ну а як же, він наказав би знести Азкабан наступного ж дня…​ А щодо тих, хто справді побудував Азкабан, тих, хто не наказує його знести і водночас повчає інших високими проповідями — і не вважає себе лиходієм…​ ну, містере Поттер, гадаю, якби в мене був вибір, з ким сидіти за одним столом — з такою людиною чи з Відомо-Ким — я вибрав би компанію Темного Лорда, як більш прийнятну для себе.

 — Я не розумію, — сказав Гаррі, його голос тремтів; він читав був класичні досліди з психології у тюрмах, як звичайні студенти коледжу перетворювалися на садистів, щойно їм випадала роль охоронців. Лише зараз він збагнув, що в досліді бракувало правильного питання, найважливішого питання, не розглядалися ключові люди — не тюремні охоронці, а усі інші, — я справді не розумію, професоре Квірел, як люди можуть просто стояти поряд і дозволяти це, чому чаклунська Британія робить це…​

Очі професора із захисту не змінили кольору в цьому блакитному освітленні, адже це світло було того ж кольору, що й райдужна оболонка очей Квіріна Квірела, цих шматочків льоду, що ніколи не тануть.

 — Вітаю вас, містере Поттер, з вашою першою зустріччю зі справжньою політикою. Що жалюгідні створіння в Азкабані можуть дати будь-якій фракції? Хто виграє від союзу з ними? Політик, що відкрито підтримає їх, асоціюватиметься зі злочинцями, зі слабкістю, з огидними речами, про які люди не полюбляють думати. З іншого боку, політики можуть демонструвати свою силу та жорстокість, коли вимагають довших строків. Зрештою, демонстрація сили потребує жертви, яку треба розчавити. І населення аплодує, адже вони інстинктивно підтримують переможця, — холодний задоволений сміх. — Розумієте, містере Поттер, ніхто ніколи не вірить, що він потрапить в Азкабан, тому вони не вбачають у цьому шкоди собі. А щодо того, що вони накликають на інших…​ Гадаю, колись вам сказали, ніби людей таке турбує? Це брехня, містере Поттер, людей це анітрохи не турбує, і якби ви не провели дитинство під такою старанною опікою, ви б уже давно це помітили. Втішайтеся цим: поточні вʼязні Азкабану голосували за того ж міністра магії, що запропонував посунути їхні камери ближче до дементорів. Я визнаю, містере Поттер, що слабо вірю в демократію як ефективну форму правління, проте я поважаю поетичність того, як вона змушує своїх жертв бути співучасниками власного ж знищення.

Нещодавно воззʼєднане я Гаррі от-от могло знову розлетітися на частки. Ці слова били його свідомість мов молоток, змушували його відступати крок за кроком дедалі ближче до прірви, де чигала безодня. І він намагався знайти щось, щоб урятуватися, якусь хитру відповідь, щоб спростувати ці слова, проте її все не було.

Професор із захисту спостерігав за Гаррі скоріше зацікавлено, ніж владно.

 — Дуже просто зрозуміти, як Азкабан побудували і як він продовжує існування, містере Поттер. Людей турбує лише те, що вони самі очікують отримати чи втратити. А доки вони не очікують кари, їхня жорстокість та байдужість не мають меж. Усі чарівники цієї країни нічим не відрізняються від того, хто хотів над ними панувати, — від Відомо-Кого. Їм лише бракує його могутності та його…​ відвертості.

Руки хлопця з такою силою стислися в кулаки, що нігті врізалися в долоню. Якщо його пальці були білими чи обличчя було блідим, цього не можна було побачити в слабкому блакитному світлі, що перетворювало все на лід чи тінь.

 — Колись ви запропонували мені підтримку, якщо моїм прагненням є стати наступним темним лордом. Через це, професоре?

Професор із захисту нахилив голову, тонка посмішка виднілася на його обличчі.

 — Навчіться всього, чому я навчатиму вас, містере Поттер, і свого часу ви правитимете в цій країні. Тоді можете знести тюрму, що її створила демократія, якщо на той час Азкабан все ще здаватиметься вам неприйнятним. Подобається вам це чи ні, містере Поттер, але сьогодні ви побачили, що ваша воля суперечить волі населення цієї країни, і що ви не готові схилити голову й прийняти їхнє рішення. Отже для них, знають вони про це чи ні, і визнаєте ви це чи ні, ви і є їхній наступний темний лорд.

У однокольоровому непохитному світлі хлопець та професор із захисту здавалися нерухомими льодяними скульптурами, колір їхніх очей був однаковим, і вони були дуже схожі один на одного в цьому освітленні.

Гаррі втупився прямо в ці бліді очі. Усі давно стримані питання, ті, що він їх збирався відкласти до травневих ід. Це була брехня, як зрозумів тепер Гаррі, самоомана, насправді він мовчав через страх того, що він може почути. Та тепер усе злітало з його губ, усе одразу.

 — На першому ж нашому занятті ви хотіли переконати моїх однокласників, що я вбивця.

 — Так і є, — з веселістю відповів професор із захисту. — Проте якщо ви питаєте про те, чому я розповів їм про це, містере Поттер, то відповідь полягає в тому, що невизначеність буде вашим головним союзником на вашому шляху до влади. Одного дня дайте знак слизеринцям, наступного заперечте його знаком ґрифіндорцям. Слизеринці матимуть можливість вірити, у що бажають вони, а ґрифіндорці теж вмовлять себе вас підтримати. Доки є невідомість, люди можуть вірити у те, що їм здається вигіднішим. І доки ви видаватиметеся сильним, доки здаватиметься, що ви перемагаєте, їхні інстинкти підкажуть їм, що варто вас підтримати. Ідіть у тіні, і тоді світло й темрява вдвох підуть за вами.

 — І, — продовжив хлопець рівним голосом, — для чого саме це вам?

Професор Квірел ще сильніше сперся на стіну, на його обличчя лягла тінь, очі перетворилися з блідого льоду на темні ями, ніби в його зміїної подоби.

 — Я бажаю, щоб Британія стала сильною під керівництвом сильного лідера. Це є моє бажання. Щодо причин, — професор Квірел невесело посміхнувся, — гадаю, я не розкриватиму їх.

 — Лиховісне передчуття, що я відчуваю коло вас, — вимовляти слова було дедалі важче, адже він підкрадався дедалі ближче до чогось страшного й забороненого. — Ви завжди знали, що воно означає.

 — У мене було кілька здогадів, — сказав професор Квірел, вираз його обличчя неможливо було побачити. — І я зараз не розповім усе, про що здогадався. Проте принаймні це я скажу вам: ця лиха вість спалахує для вас, коли ми наближаємося один до одного, а не для мене.

Хоча б зараз мозкові Гаррі вдалося позначити це як сумнівне твердження та можливу брехню, а не просто повірити в усе, що Гаррі чув.

 — Чому ви інколи перетворюєтеся на зомбі?

 — Особисті причини, — сказав професор Квірел без тіні гумору в голосі.

 — Яким був ваш справжній мотив для порятунку Белатриси?

Ненадовго запанувала тиша, впродовж якої Гаррі дуже старався контролювати своє дихання, тримати його рівним.

Нарешті професор із захисту знизав плечима, ніби це не мало значення.

 — Я ж усе розжував для вас, містере Поттер. Я сказав вам усе, щоб ви могли вивести відповідь, якби були достатньо зрілим, щоб розглянути це найочевидніше питання. Белатриса Блек була наймогутнішою слугою Темного Лорда, її вірність була найменш сумнівною. Вона є найімовірнішою людиною, що може мати якусь частину втраченого учення Салазара, що має бути вашим.

Гаррі повільно охоплював гнів, повільна лють, щось жахливе почало закипати в його крові, і за кілька секунд він скаже щось, що справді не варто казати, доки вони були лише вдвох на закинутому складі…​

 — Але вона була невинною, — сказав професор із захисту. Він не посміхався. — І в неї забрали волю в усіх її рішеннях, тому вона не мала можливості страждати за власні помилки…​ мені здалося це зайвим, містере Поттер. Якщо вона не скаже вам нічого корисного…​ — професор із захисту знову злегка знизав плечима. — Я не вважатиму сьогоднішню працю марною.

 — Як альтруїстично з вашого боку, — холодно сказав Гаррі. — То якщо всі чарівники всередині не відрізняються від Відомо-Кого, чи є ви винятком з цього правила?

Очі професора із захисту досі були в тіні, ці чорні ями, що з ними неможливо було зустрітися поглядом.

 — Вважайте це примхою, містере Поттер. Подеколи мене розважало пограти роль героя. Хтозна, можливо, Відомо-Хто міг би сказати те саме.

Гаррі розкрив рота для останнього питання…​

І виявилося, що він не здатен його поставити, це останнє питання, останнє й найважливіше питання, не міг змусити себе вимовити слова. Незважаючи на те, що така відмова була забороненою для раціоналіста, незважаючи на нескінченне цитування молитви Тарського та молитви Гендліна, незважаючи на віру в «те, що здатна знищити правда, має бути знищено», саме в ту мить він не міг наважитися поставити це останнє питання вголос. Хоч він і знав, що мислив хибно, хоч і знав, що він мав би бути кращим за це, та все одно не міг вимовити питання.

 — Тепер моя черга влаштовувати вам допит, — професор Квірел випрямив спину, хоча досі спирався на стіну айсберга — пофарбованого бетону. — Мені цікаво, містере Поттер, чи є вам що сказати про те, як ви ледь не вбили мене та ледь не звели нанівець наші спільні зусилля. Мені натякали, що в таких випадках вибачення є ознакою поваги. Проте ви не надали мені жодних вибачень. Ви просто ще не дійшли до цього, містере Поттер?

Сказано це було спокійним тоном — ніби тихе лезо, настільки гостре, що переріже тебе навпіл, а ти й не збагнеш, що тебе вбивають.

І Гаррі просто подивився на професора із захисту холодними очима, що ніколи ні від чого не здригнуться: тепер навіть від смерті. Він уже не був в Азкабані, вже не боявся безстрашної частини себе. І гранчастий камінь, що ним був Гаррі, провернувся, щоб впоратися зі стресом, плавно перемінився з однієї грані на іншу, від світла до пітьми, від тепла до холоду.

Прорахована хитрість з його боку, щоб змусити мене почуватися винним, змусити мене підкоритися йому?

Щирі емоції з його боку?

 — Зрозуміло, — сказав професор Квірел. — Гадаю, це відповідає…​

 — Ні, — спокійно й зібрано сказав хлопець, — у вас не вийде так просто фабрикувати розмову, професоре. Я зробив чимало, щоб захистити вас та безпечно вивести вас з Азкабану вже після того, як вважав, що ви намагалися вбити поліцейського офіцера. Включно із зустріччю з дванадцятьма дементорами без чарів патронуса. Цікаво, якби я вибачився, як ви вимагаєте, чи сказали б ви у відповідь «дякую»? Чи я правильно здогадався, що ви вимагаєте моєї покори, а не лише поваги?

Після недовгої паузи професор Квірел відповів, тепер відверто холодно, він уже не приховував загрози:

 — Видається, ви досі не можете змусити себе програти, містере Поттер.

Пітьма визирала з очей Гаррі, і в нього не було жодних сумнівів. Професор із захисту став простим смертним у цьому погляді.

 — О, а ви зараз розмірковуєте, чи вам варто вдати програш мені, і вдати, ніби вам треба підкоритися моєму гніву, щоб не зламати ваші власні плани? Вам бодай спало на думку фальшиво вибачитися з розрахунку? Мені теж ні, професоре Квірел.

Професор із захисту засміявся, тихо й без тіні гумору, сміх був більш порожнім, ніж простір між зірками, і небезпечним, як будь-який вакуум, насичений жорстким випромінюванням.

 — Ні, містере Поттер, ви не засвоїли урок, зовсім ні.

 — Я багато разів думав про те, щоб програти там, в Азкабані, — сказав хлопець рівним голосом. — Що треба просто здатися і піти до аврорів. Програти було найрозумнішою дією. Я чув у себе в голові ваш же голос, що казав це. І я б зробив це, якби був там сам. Але я не міг змусити себе програти вас.

На деякий час запала тиша, ніби навіть професор із захисту не міг вигадати, що на це відповісти.

 — Мені цікаво, — зрештою сказав професор Квірел. — А за що саме з вашої точки зору я маю вибачитися? Я дав вам чіткі інструкції, що робити в разі бою. Ви мали лежати, не втручатися в бій, не використовувати магію. Ви порушили ці інструкції і зруйнували місію.

 — Я не приймав жодних рішень, — рівно сказав хлопець, — не було жодного вибору, лише бажання, щоб аврор не помер, і мій патронус був там. Щоб це бажання ніколи не виникло, ви мали попередити мене, що можете блефувати за допомогою смертельного прокляття. Без додаткових уточнень я вважаю, що як ви направляєте на когось паличку та кажете «Авада Кедавра», то ви бажаєте йому смерті. Хіба це не перше правило безпеки непрощенних заклять?

 — Правила для дуелей, — сказав професор із захисту. Частка холоду повернулася до його голосу. — А дуелі — це спорт, а не галузь бойової магії. У справжньому бою прокляття, що його неможливо заблокувати, і від нього треба ухилитися, є незамінною тактикою. Я гадав, що вам це має бути очевидним, проте, напевно, я переоцінив ваш інтелект.

 — Також мені здається нерозсудливим, — сказав хлопець, він продовжував далі, ніби відповіді не було, — не сказати мені, що застосування будь-якого закляття на вас з мого боку може вбити нас обох. А що як з вами стався б якийсь нещасний випадок, і я спробував би використати інервацію чи чари польоту? Ця непоінформованість, що ви її дозволили з незбагненних для мене причин, також зіграла роль у цій катастрофі.

Запанувала тиша. Очі професора із захисту звузилися, і на його обличчі промайнуло здивування, ніби він потрапив у якусь геть незнайому ситуацію. Та він все одно не вимовив і слова.

 — Ну, — сказав хлопець. Він не відводив погляду від очей професора із захисту. — Я безперечно шкодую, що завдав вам болю, професоре. Проте я не вважаю, що в цій ситуації маю підкоритися вам. Я ніколи насправді не розумів концепції вибачення, тим паче в такій ситуації. Якщо я висловлю жаль, проте не покору, чи вважатиметься це вибаченням?

І знову цей холодний-холодний сміх, темніший за порожнечу між зірками.

 — Гадки не маю, — сказав професор із захисту, — я теж ніколи не розумів концепцію вибачення. Видається, ця хитрість не має сенсу між нами, адже ми обидва знаємо, що це брехня. Тож не згадуймо більше про це. Ми виплатимо борги один одному у свій час.

І знову тиша.

 — До речі, — сказав хлопець, — Герміона Ґрейнджер ніколи не побудувала б Азкабан, хай кого б збиралися в ньому тримати. І вона б померла, проте не нашкодила невинному. Просто хочу це зазначити, бо ви раніше сказали, ніби всі чарівники всередині такі, як Відомо-Хто, а це просто хибне твердження. Збагнув би це раніше, якби я не був, — хлопець ненадовго похмуро всміхнувся, — втомленим.

Очі професора із захисту були напівзаплющені, а вираз обличчя якимось далеким.

 — Всередині люди не завжди такі, як зовні, містере Поттер. Можливо, вона просто хоче, щоб інші вважали її хорошою дівчинкою. Вона не може викликати чари патронуса…​

 — Ха, — сказав хлопець, і тепер його усмішка стала більш справжньою, теплішою. — У неї не виходить з тих саме причин, що й у мене були проблеми. Я певен, у ній достатньо світла, щоб знищувати дементорів. Вона не змогла б зупинити себе від знищення дементорів, навіть якби це коштувало їй життя…​ — голос хлопця затихнув, а потім відновився. — Мабуть, я не така й хороша людина, може бути. Проте хороші люди існують, і вона одна з них.

 — Вона молода, і показова доброта їй нічого не варта, — сухо.

Знову пауза. А тоді хлопець сказав:

 — Професоре, я маю запитати. Коли ви бачите щось таке темне й похмуре, вам навіть на гадку не спадає, що можна спробувати й поліпшити це якось? Ніби так, щось в головах людей відбувається страшенно не так, і змушує їх вважати, що катувати злочинців це класно, проте це не означає, що вони справді лихі всередині. І, можливо, якщо навчити їх правильних речей, показати їм їхні помилки, можна було б змінити…​

Професор Квірел засміявся, і вже не так порожньо, як раніше.

 — Ох, містере Поттер, інколи я забуваю, наскільки ви юні. Та легше змінити колір неба, — знову смішок, тепер холодніший. — А причина того, що ви так легко пробачаєте дурнів та добре про них думаєте, містере Поттер, полягає в тому, що самі ви ще від них жодного разу глибоко не страждали. Ваше захоплення звичайними ідіотами зникне першого ж разу, як їхня дурість коштуватиме вам чогось цінного. На кшталт ста ґалеонів з вашої власної кишені, мабуть, а не болісної смерті сотні незнайомців, — професор із захисту тепер тонко посміхався. Він дістав годинник з мантії та поглянув на нього. — Час іти, якщо нам більше немає чого сказати один одному.

 — У вас немає питань щодо неможливих речей, що я зробив, щоб витягти нас з Азкабану?

 — Ні, — сказав професор із захисту. — Мені здається, я вже зрозумів більшість з них. Щодо решти, надто зрідка я зустрічаю когось, кого не можу побачити наскрізь одразу, друг це чи ворог. Я розвʼяжу ваші загадки самостійно у свій час.

Професор із захисту піднявся, відштовхнувись від стіни обома руками, підвівся на ноги плавно, хоч і дещо повільно. Хлопець зробив те саме, хоч і менш граційно.

А тоді хлопець випалив останнє й найжахливіше питання, що він його не міг поставити раніше. Ніби якщо вимовити його вголос, то це стане дійсністю, хоча вже й так було більш ніж очевидно, що так і є.

 — Чому я не такий, як інші діти мого віку?

* * *

У безлюдному провулку алеї Діаґон, де містилися шматки нещезнутого сміття в проміжках між цеглинами вулиці, а також вздовж цегляних будинків навколо, де-не-де був бруд та інші ознаки занедбаності, явився в дійсність древній чарівник та його фенікс.

Чарівник уже занурив у мантію руку, щоб скористатися пісочним годинником, коли, за звичкою, кинув оком на випадкову точку між дорогою та стіною, щоб запамʼятати її…​

І він кліпнув від подиву: у тій точці був клаптик пергаменту.

Похмурим стало обличчя Албуса Дамблдора, коли він наблизився, взяв зіжмаканий клаптик, та розгорнув його.

На ньому було написане єдине слово «НІ» та більше нічого.

Чарівник повільно випустив пергамент з рук. Він неуважно потягнувся до тротуару рукою, взяв найближчий клаптик пергаменту, що був на диво схожий на той, що він щойно випустив. Він доторкнувся до нього паличкою і за мить на ньому було написано те ж слово «НІ», тим самим почерком, що був його власним.

Старий чарівник планував був повернутися на три години, коли Гаррі Поттер тільки-но прибув до алеї Діаґон. Він уже бачив на своїх пристроях, що хлопець покинув Гоґвортс, і не міг цьому запобігти (його єдина спроба обдурити власні інструменти, і таким чином керувати часом, не змінивши його вигляду для минулого себе, призвела була до достатньої катастрофи, щоб переконати його ніколи більше не вдаватися до такого шахрайства). Він сподівався був забрати хлопця першої ж миті після його прибуття, і забрати його в інше безпечне місце, хай і не в Гоґвортс (адже його пристрої не повідомляли про повернення хлопця). Проте тепер…​

 — Парадокс, якщо я заберу його одразу по прибутті на алею Діаґон? — пробурмотів сам собі старий чарівник. — Можливо, вони не починали втілювати свій план пограбування Азкабану, доки не підтвердили його прибуття сюди…​ або…​ можливо…​

* * *

Пофарбований бетон, тверда підлога й далекі стелі, дві фігури стоять обличчям одна до одної. Одна сутність, що мала подобу людини за тридцять, що вже лисіла, та інший розум у подобі одинадцятирічного хлопця зі шрамом на чолі. Лід та тінь, бліде блакитне світло.

 — Я не знаю, — сказав чоловік.

Хлопець лише поглянув на нього та сказав.

 — Ой, та ну?

 — Щира правда, — сказав чоловік. — Я нічого не знаю, а свої здогади не висловлюватиму. Втім, я скажу ось що…​

Розділ 61. СТЕ, таємничість та відвертість, ч.11

І летіли вони у мареві зеленого вогню, їх жбурляло у мережі Флу, а серце Мінерви тим часом калатало від жаху, якого вона не відчувала вже десять років і три місяці. Міжпросторові коридори зайшлися кашлем і виплюнули їх всіх у приймальню «Ґрінґотсу» — там був найбезпечніший вихід з мережі Флу впродовж усієї алеї Діаґон; такий канал туди було надзвичайно важко перехопити; до того ж, мережа Флу — найшвидший спосіб вибратися з Гоґвортсу, якщо робиш це без фенікса. Гоблін-клерк повернувся до них, широко розплющив очі, і почав робити дещо шанобливий уклін…​

Мужність, місце, мудрість!

І ось вже обидва вони — на алеї просто за «У Мері», і палички в них уже напоготові, і вони роззираються довкола, стоячи спина до спини, і Северусу до вуст вже підступають слова антирозілюзнення.

На дорозі нікого не було.

Коли вона знову повернулася обличчям до Северуса, він уже ляскав себе по голові паличкою, зі звуком, ніби розбили яєчну шкарлупу, а його губи декламували слова закляття невидимості; він злився з оточенням, перетворився на легке затьмарення загального фону; а тоді затьмарення ворухнулося, підлаштувалося під кольори на тлі себе, а тоді він зник.

Вона опустила паличку й вийшла вперед, готуючись до власного розілюзнення, коли…​

Позаду неї пролунав знайомий звук вогняного спалаху.

Вона стрімко розвернулася і побачила там Албуса; його правиця з затисненою в ній довгою паличкою вже була піднята. Його очі за серпастими окулярами дивилися похмуро і рішуче, а Фоукс в нього на плечі розгорнув крила кольору полум’я, готовий до польоту і битви.

 — Албусе! — вигукнула вона. — А я гадала…​

Вона щойно бачила, як він рушив до Азкабану, вона гадала, що навіть фенікс не повернеться звідти настільки легко.

Тоді вона збагнула.

 — Вона втекла, — сказав Албус. — Твій патронус дістався до нього?

Її серце закалатало сильніше, а жах у венах ніби загустів.

 — Він сказав, що він там, у туалеті…​

 — Сподіватимемося, що він сказав правду, — відповів Албус і злегка стукнув її паличкою по голові. Мінерва відчула, ніби їй на голову потекла цівка води, і вже за мить усі четверо (бо невидимим став навіть Фоукс, хоча подеколи можна було помітити щось на кшталт вогняної блискотки в повітрі) поквапились до входу в ресторан. Вони постояли перед дверима, доки Албус щось шепотів, і за мить один із клієнтів, що його було видно за вікном, розгублено встав і відчинив двері, ніби виглядаючи зовні якогось товариша; і ось вже троє з них пройшли всередину і швидко рушили повз відвідувачів (Мінерва знала, що Северус уважно роздивлявся їх обличчя, а Албус помітив би будь-кого під дією розілюзнення) до вказівника, яким була позначена вбиральня…​

Старі дерев’яні двері з позначкою «wс» розчахнулися з гуркотом, і в них вихром увірвалися чотири невидимих рятівники.

У невеличкій та чистій дерев’яній кімнатці було порожньо. На рукомийнику блищали свіжі краплі води, та жодних слідів Гаррі не було, лише якийсь папірець лежав на закритій накривці унітазу.

Їй забило подих.

Папірець піднявся у повітря за наказом Албуса, а за мить вже був перенаправлений до неї.

М.: Що капелюх попросив мене тобі переказати?

Г.

 — Йой, — здивовано зойкнула Мінерва. Їй знадобилася секунда, щоб второпати питання. Направду, таке не забувається, але вона наразі мислила в дещо іншому режимі…​ — Що я нахабна юначка й не маю пхатися в його справи.

 — Ась? — спитало повітря голосом Албуса, так, ніби навіть його можна шокувати.

А тоді у повітрі поруч із унітазом вигулькнула голова Гаррі Поттера. Обличчя в нього було холодне і напружене, це був той надто-дорослий-Гаррі, якого вона була іноді бачила, його очі стріляли поглядом навсібіч.

 — Що коїться…​ — почав хлопчик.

Албус, тепер знову видимий, так само як і вона, і Фоукс, миттю рвонувся вперед, випростав лівицю й висмикнув волосину з Гарріної голови (хлопчик видав заскочений зойк), Мінерва перехопила волосину, і ось уже Албус загарбав майже-невидимого хлопчика у свої обійми, і спалахнуло червоно-золоте полум’я.

Гаррі Поттер у безпеці.

Мінерва зробила кілька кроків уперед, обіперлася об стіну, де щойно стояли Албус і Гаррі, спробувала повернути собі самовладання.

Вона…​ Підзабула деякі навички протягом тих десяти років, що Орден Фенікса було розпущено.

Поруч із нею Северус поступово набув видимість. Його права рука вже витягала з мантії флакончик, а ліва вимогливо простягнулася до неї. Вона віддала Северусові волосину Гаррі, і за секунду та впала у флакон з напівфабрикатом багатозільної настоянки. Зілля одразу почало шипіти і пускати бульбашки — воно набувало сили, і невдовзі Северус зможе зіграти свою роль наживки.

 — Це було неочікувано, — повільно зауважив професор із зіллєваріння. — Чому наш директор не забрав містера Поттера раніше, хотів би я знати, якщо вже він пішов так далеко, що перекрутив час? Нібито нічого йому не перешкоджало…​ Тож твій патронус мав би вже застати містера Поттера у повній безпеці…​

Вона не подумала про це, бо їй заскочило думку щось жахливе. Не таке жахливе, як втеча Белатриси Блек з Азкабану, але майже…​

 — У Гаррі є плащ-невидимка? — запиталася вона.

Майстер зіль і настійок нічого не відповів; він стрімко зменшувався.

* * *

Тік-так, крап-хлюп, дзень-день-лень…​

Ці звуки досі дратували її, хоча з часом вона навчилася їх ігнорувати; коли стане директоркою, вона затишить весь цей гармидер. Який з директорів Гоґвортсу, думала вона, перший був такий ласкавий і нетактовний, що створив пристрій для створення шуму і передав його своїм послідовникам у спадок?

Вона сиділа в кабінеті директора, за столом, що нашвидкуруч собі трансфігурувала, і працювала над одним із сотні важливих документів, завдяки яким складна машина, що нею був Гоґвортс, досі була на ходу; вона могла дуже глибоко занурюватися у паперову роботу — це допомагало їй відволікатися від усього іншого. Албус якось дещо незадоволено зауважив, що справи в Гоґвортсі йдуть ще краще за наявності зовнішньої кризи, про яку вона уникає думати…​

…​десять років тому, саме тоді Албус востаннє сказав так.

Мелодійний звук повідомив про наближення відвідувача.

Мінерва продовжувала читати якийсь пергамент.

Двері розчахнулися, поступившись Северусу Снейпові, що він зробив три кроки всередину і одразу запитав:

 — Є якісь вісті від Дикозора?

Албус уже підводився з крісла, а вона ховала свої пергаменти і розвіяла стіл.

 — Патронус Муді доповідає тому мені, що в Азкабані, — сказав Албус. — Його Око нічого не бачило; а якщо Око Венса чогось не бачить, тоді цього чогось не існує. Що в тебе?

 — Ніхто не намагався силоміць отримати мою кров, — відповів Северус. Він скорчив смішну гримасу. — Крім професора із захисту.

 — Що? — відгукнулася Мінерва.

 — Він одразу побачив, що я самозванець — я не встиг ще й рота розтулити, і цілком логічно одразу атакував, вимагаючи від мене місцезнаходження містера Поттера, — ще одна посмішка-гримаса. — Чомусь, коли я закричав, що я Северус Снейп, це його не заспокоїло, така ось дивина. Я впевнений, ця людина охоче вбила би мене за один серпик, ще й віддала би п’ять кнатів решти. Довелося паралізувати нашого любого професора Квірела, що було нелегко, і на прокляття він зреагував не дуже так. «Гарі Поттер», звісно що переляканий, повідомив власника, і професора із захисту доставили до лікарні Святого Мунґо…​

 — До лікарні?

 — …​де сказали, що він, мабуть, впродовж тижнів виснажував себе на роботі, перш ніж звалився від перевтомлення, такий вже він був знесилений. Ваш дорогоцінний професор із захисту в порядку, Мінерво, паралізуюче закляття пішло йому на користь, змусивши взяти декілька вихідних. Потім я відмовився від пропозиції перенести мене в Гоґвортс через флу, а натомість пішов вештатися алеєю Діаґон; втім, видається, сьогодні крові містера Поттера ніхто не зажадав.

 — Я певен, наш професор із захисту в надійних руках, — сказав Албус. — Мінерво, нашої уваги потребують більш важливі речі.

Їй довелося зробити над собою зусилля, щоб відволіктися від думок про долю професора із захисту. Вона знову сіла у крісло, з якого була підхопилася; Северус за допомогою одного жесту розжився посадковим місцем, і всі троє згуртувалися поближче, щоб розпочати нараду.

З цими двома вона почувалася як самозванець під дією багатозільної настоянки. Війна та інтриги не були її рідною стихією. Їй нелегко було лишатися на один крок попереду близнюків Візлі, та й це іноді не вдавалося. Зрештою, вона зараз сиділа тут лише тому, що чула була пророцтво…​

 — Ми маємо справу, — почав директор, — із доволі зловісною загадкою. Я знаю лише двох чаклунів, що могли б організувати цю втечу.

Мінерва різко втягнула повітря.

 — Тож існує імовірність, що це не Відомо-Хто?

 — На жаль, так, — відповів Директор.

Вона скосила очі і побачила, що Северус так само спантеличений, як і вона. На жаль є шанс, що Темний Лорд не повстав знову? Та вона б радо віддала все що мала, щоб він не повстав!

 — Тож, — важко продовжив Албус. — наш перший підозрюваний — Волдеморт, що постав і намагається воскресити себе. Я читав багато таких книжок, що я б волів навіть не бачити, досліджуючи можливі засоби його повернення, і знайшов лише три. Його найширша дорога назад до життя — це філософський камінь, що, як запевняє мене Фламель, навіть сам Волдеморт не здатний створити сам. Поставши за його допомогою, він стане ще могутнішим, і ще жахливішим. Я б не подумав, що Волдеморт здатний подолати спокусу, яку становить камінь, тим паче що така очевидна пастка — це виклик для його інтелекту. Його друга можливість майже так само надійна: плоть його слуги, охоче віддана; кров його ворога, забрана силою; та кістка його предка, без відома передана нащадкові. Волдеморт — перфекціоніст…​ - тут Албус зиркнув на Северуса, і той схвально кивнув, — тож він зажадає наймогутнішої комбінації, себто плоті Белатриси Блек, крові Гаррі Поттера і кістки свого батька. І, нарешті, третій і останній шлях Волдеморта до життя — це спокусити якусь жертву і протягом довгого часу пити з неї життя; в такому разі Волдеморт буде слабший за своє попереднє втілення. Його причини поцупити Белатрису зрозумілі. І, якщо він тримає її в резерві, щоб використати, якщо не здобуде камінь, — це б пояснило, чому досі не відбулося жодної спроби викрасти Гаррі Поттера.

Мінерва знову кинула швидкий погляд на Северуса — він уважно слухав, не виказуючи жодного здивування.

 — А ось що не зрозуміло, — продовжив директор, — це як Волдемортові вдалося здійснити цю втечу. На місці Белатриси було залишено мертву ляльку, отже планувалося, що її втеча залишиться непоміченою; і, хоча ця частина плану провалилася, дементори все одно не змогли її знайти після першого сигналу тривоги. Азкабан лишався непроникним впродовж сторіч, і я не можу собі уявити, яким чином Волдеморт міг досягти цього.

 — Це може нічого не означати, — сказав Северус без жодного виразу. — Щоб Темний Лорд був здатен робити те, що ми не можемо собі уявити, йому треба лише мати ліпшу уяву.

Албус похмуро кивнув.

 — На превеликий жаль, зараз є ще один чаклун, що сміється в лице неможливому. Чаклун, який не так давно винайшов нові могутні чари, що здатні осліпити дементорів і не дати їм помітити втечу Белатриси Блек. І проти нього є також інші свідчення.

Серце Мінерви стукало якось нерівно, вона ще не знала як, чи чому, але з невимовним жахом вже починала здогадуватися хто…​

 — Хто б це міг бути? — дещо спантеличено спитав Северус.

Албус відкинувся назад у кріслі і вимовив ці фатальні слова, яких вона і боялася:

 — Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес.

 — Поттер? — перепитав майстер зіль і настоянок, з таким приголомшенням, що вона ніколи не чула в його зазвичай шовковому голосі. — Директоре, це у вас такі жарти? Він лише першокласник! Істерика й декілька дитячих витівок із плащем-невидимкою не роблять його…​

 — Це не жарт, — втрутилася Мінерва, і її голос був лише трохи гучніший за шепіт. — Гаррі вже робить оригінальні відкриття у сфері Трансфігурації, Северусе. Щоправда, я не знала, що він до того ж і чари досліджує.

 — Гаррі — не звичайний першокласник, — урочисто промовив Директор. — Темний Лорд позначив його як рівного собі, і він володіє силою, якої Темний Лорд не відає.

Северус подивився на неї, і треба було дуже добре його знати, щоб зрозуміти, скільки благання в цьому погляді.

 — Я що, мушу сприймати це серйозно?

Мінерва просто кивнула.

 — А хтось іще знає про це…​ нове й могутнє закляття? — спитав Северус.

Директор подивився на неї, ніби перепрошував за щось…​

Якимось чином вона здогадалась; здогадалась ще до того, як він сказав, і їй закортіло заверещати на весь Гоґвортс.

…​та він просто сказав:

 — Квірін Квірел.

 — З якого дива, — сказала вона, і її голос ладен був розтопити половину пристроїв у кабінеті, — містер Поттер взагалі СКАЗАВ нашому професору із захисту про своє блискуче нове закляття для втечі з в’язниць…​

Директор втомлено провів зморшкуватою рукою по зморшкуватому лобі.

 — Квірін просто опинився поруч, Мінерво. Навіть я тоді не вбачав у цьому жодної шкоди, — тут директор трошки завагався. — А ще Гаррі сказав, що його чари небезпечно пояснювати комусь із нас; а коли я ще раз його спитав в той день, він наполягав, що не пояснював їх і Квірінові й не опускав бар’єрів блокології у присутності професора із захисту…​

 — Містер Поттер — блоколог? Ти дав йому плащ-невидимку, і в нього імунітет до сироватки правди, і він товаришує з близнюками Візлі? Албусе, ти хоч уявляєш собі, що через тебе стане з цією школою? — вона ледь чи не зривалася на вереск. — На час їхнього випуску від Гоґвортсу залишиться лише курява над вирвою в землі!

Албус відкинувся на спинку свого величезного м’якого крісла і всміхнувся.

 — Ти ще забула про часоворот.

І тут вона заверещала, але тихесенько.

Северус ліниво протягнув:

 — Може, мені вже тоді навчити його варити багатозільну настоянку, га, директоре? Для повноти, раптом ви ще не повністю задоволені масштабами свого хатнього чудовиська.

 — Ліпше, мабуть, наступного року, — відповів Албус. — Мої дорогі друзі, питання полягає в тому, чи це Гаррі Поттер викрав Белатрису Блек з Азкабану, бо це щось більше за звичайний підлітковий бунт, навіть за моїми толерантними стандартами.

 — Перепрошую, директоре, — перервав його Северус, посміхнувшись так сухо, як він ніколи не посміхався до Албуса, — проте я б волів зазначити для протоколу, що відповідь на це питання негативна. Це зробив Темний Лорд, дешево і сердито.

 — Тоді чому, — заперечив Албус, і в голосі його не було більше ноток сміху, — чому коли я хотів знайти Гаррі одразу по його прибутті до алеї Діаґон, виявилося, що це призведе до парадоксу?

Мінерва ще глибше занурилась у своє крісло, сперлася ліктем на твердий підлокітник, поклала голову на руку і в розпачі заплющила очі.

У певних колах гуляла приказка, що з тридцяти аврорів лише один у змозі розслідувати злочини, в яких задіяні часовороти, і та їхня половина, що досі не з’їхала з ґлузду, скоро з’їде.

 — Тож ви підозрюєте, — тим часом правив своє голос Северуса, — що Поттер вирушив з алеї Діаґон до Азкабану, тоді повернувся в часі до алеї Діаґон, щоб ви його підібрали…​

 — Саме так, — почула вона голос Албуса. — Хоча також можливо, що Волдеморт чи його посіпаки споглядали за Гаррі, щоб упевнитися, що він прибув до алеї Діаґон, перш ніж почати напад на Азкабан. Можливо, що в них був хтось із часоворотом, щоб відправити назад повідомлення про успіх, яке б запустило операцію викрадення. Насправді, саме мої підозри щодо цих можливостей змусили мене відправити тебе і Мінерву на окреме завдання, перш ніж сам я вирушив до Азкабану. Я тоді гадав, що спроба втечі скінчиться поразкою, та якщо забрати Гаррі Поттера означало б також побачити факт їхньої остаточної поразки, то я сам не міг би піти до Азкабану після цієї взаємодії з ним — інакше б майбутнє Азкабана зустрілося б з його минулим, а це неможливо. Відтак, коли я в Азкабані не отримав звіт ані від тебе з Мінервою, ані від Флитвіка, що я його просив спробувати звʼязатися з тобою, я зрозумів, що ваша взаємодія з Гаррі Поттером була взаємодією з майбутнім Азкабану, що означає, що хтось надсилав був повідомлення у часі…​

Тоді Албус замовк.

 — Але ж, директоре, — сказав Северус, — ви повернулися з майбутнього Азкабану і взаємодіяли з нами…​

Майстер настоянок дав реченню повиснути у повітрі.

 — Але ж Северусе, якби я отримав був звіти від тебе та Мінерви про те, що Гаррі Поттер у безпеці, я б, по-перше, не повертався би назад у часі…​

 — Директоре, я гадаю, ми мусимо намалювати схему.

 — Я погоджуюся, Северусе.

Вони зашурхотіли пергаментом по столу, зашкрябали перами і продовжили сперечатися.

Мінерва сиділа в своєму кріслі, з головою на руці, із заплющеними очима.

Якось Мінерва чула історію про одного злочинця з часоворотом, що його надав йому відділ таємниць, винятково сильно помилившись щодо його благонадійності; і був собі один аврор, якому було доручено вистежити цього невідомого порушника, і авророві теж дали часоворот; в кінці історії обидва вони опинилися в лікарні Святого Мунґо, у палаті для остаточно схиблених.

Мінерва просто сиділа із заплющеними очима, намагалася не прислухатися, не думати про це і залишитися при здоровому ґлузді.

Якийсь час потому суперечка нібито почала вичерпуватися, і вона сказала вголос:

 — Часоворот містера Поттера обмежений проміжком часу з дев’ятої вечора до півночі. Албусе, захисну оболонку було порушено?

 — Навіть мої начутливіші чари не показали жодних спроб втручання, — відповів Албус. — Проте захисні оболонки — річ нова; та обійти застережні заходи невимовників і не лишити по цьому сліду…​ Це може виявитись не неможливим.

Вона розплющила очі і побачила Северуса і директора, що напружено вдивлялися в аркуш пергаменту, вкритий заплутаними крокозябрами. Безперечно, щоб їх зрозуміти, їй довелося б з’їхати з ґлузду.

 — Ви дійшли якихось конкретних висновків? — звернулась до них Мінерва. — І благаю, не кажіть мені, як саме ви їх дійшли.

Северус і директор перезирнулися, а тоді повернулися до неї.

 — Ми дістали висновку, — урочисто сказав директор, — що Гаррі або замішаний в цьому, або ні; що Волдеморт або мав доступ до часовороту, або не мав; що, незалежно від подій в Азкабані, ніхто не відвідував цвинтар у Малому Генґелтоні, адже Муді вже контролював його в моєму минулому.

 — Якщо стисло, дорога Мінерво, — уточнив Северус, — ми нічого не знаємо; хоча й цілком імовірно, що в усьому цьому був якимось чином задіяний інший часоворот. Власне, я підозрюю, що Поттера підкупили, ошукали чи залякали, щоб він передавав повідомлення в часі, можливо навіть стосовно цієї втечі з тюрми. Я не робитиму очевидного припущення щодо особистості, яка стоїть за лаштунками цієї п’єси. Втім, я пропоную, щоб сьогодні о дев’ятій вечора ми перевірили, чи зможе Поттер переміститися на повні шість годин назад у часі — так ми дізнаємося, чи користувався він своїм часоворотом.

 — Це видається розумним в будь-якому разі, — сказав Дамблдор. — Простеж за цим, Мінерво, і попроси Гаррі потім зайти в мій кабінет, як буде в нього хвилинка.

 — Але ви все ще підозрюєте Гаррі в тому, що він брав безпосередню участь у втечі? — спитала Мінерва.

 — Можливо, але малоймовірно, — відповів Северус

 — Так, — водночас відповів Албус.

Мінерва щипнула себе за носа, зробила глибокий вдих та видих.

 — Албусе, Северусе, який у містера Поттера міг би бути мотив зробити щось подібне!

 — Жодного не можу вигадати, — сказав Албус, — але факт залишається фактом, що саме здібності та прийоми, притаманні Гаррі, і лише вони, наскільки мені відомо, могли…​

 — Чекайте, — сказав Северус. Його обличчя втратило будь-який вираз. — Мені тут дещо спало на думку, я маю перевірити…​

Майстер зіллеваріння зачерпнув порошку флу, прокрокував до каміна…​ Албус поквапливо змахнув паличкою, щоб розпалити там вогонь, — і ось уже в спалаху зеленого полум’я, зі словами «Кабінет вихователя гуртожитку Слизерин» Северус зник.

Вони з Албусом подивилися одне на одного та знизали плечима; тоді Албус повернувся до розглядання пергаменту.

Лише за декілька хвилин Северус знову вийшов з каміна, струшуючи з себе сліди попелу.

 — Тож, — сказав майстер настоянок. Знов ця відсутність виразу. — Боюся, що містер Поттер таки має мотив.

 — Говори! — сказав Албус.

 — У загальній кімнаті Слизерину я знайшов Лесата Лестранжа, він був зайнятий уроками, — почав Северус, — Він не намагався уникнути мого погляду. І видається, містерові Лестранжу не подобається, що його батьки перебувають в Азкабані, в холоді і темряві, а дементори жеруть їхнє життя, змушують їх страждати кожну секунду кожного дня. Ось він і сказав це все містерові Поттеру, і благав його врятувати їх. Бо, бачте, містер Лестранж чув був, що Хлопчик-Що-Вижив може зробити що завгодно.

Вона і Албус перезирнулися.

 — Северусе, — сказала Мінерва, — я впевнена, що навіть Гаррі…​ занадто розсудливий для такого…​.

Її голос ставав все тихіше, аж доки не запала тиша.

 — Містер Поттер вважає себе Богом, — безвиразно відповів на це Северус, — а Лесат Лестранж впав перед ним на коліна у молитовному благанні.

Мінерва витріщилась на Северуса — їй стало моторошно. Вона вивчала була релігію маґлів — релігія була однією з найпоширеніших причин, чому батьки учнів маґлівського роду потребували забуттятуса, — і вона знала достатньо, щоб зрозуміти, що саме щойно сказав був Северус.

 — Хай там як, — продовжив майстер зіллєваріння, — я зазирнув у думки містера Лестранжа, щоб побачити, чи відомо йому щось про втечу матері. Він ще нічого не чув. Та щойно він дізнається, він дійде висновку, що відповідальна за це людина — це Гаррі Поттер.

 — Зрозуміло…​ — повільно протягнув Албус. — Дякую, Северусе. Це гарна новина.

 — Гарна новина? — не втрималася Мінерва.

Албус глянув на неї, тепер і його обличчя припинило виражати бодай щось; і вона з жахом згадала, що в Албусів…​

 — Це найкраща з можливих причин рятувати Белатрису з Азкабану, — тихо пояснив Албус. — І якщо це не Гаррі, то не забуваймо — тоді це точно Волдеморт, який робить свої перші кроки. Та не поспішаймо з висновками, позаяк є ще стільки всього, що нам невідомо, але стане відомо невдовзі.

Албус знову підвівся з-за стола, пройшов до каміна, що досі палахкотів вогнем, кинув туди ще трохи зеленого порошку і встромив голову поміж язиків полум’я.

 — Відділ дотримання магічних законів, — замовив він. — Кабінет директора.

За мить почувся голос мадам Боунз, чіткий і різкий.

 — Що таке, Албусе? Ми тут трохи зайняті.

 — Амеліє, — сказав Албус, — я прошу тебе поділитися з нами інформацією щодо будь-яких ваших відкриттів стосовно цієї справи.

Запала тиша.

 — О, — голос мадам Боунз із палаючого вогню відгонив кригою, — а ти відповіси послугою на послугу, га, Албусе?

 — Можливо, — спокійно відповів старий чарівник.

 — Якщо через твої замовчування загине хоч один аврор, старий лисе, я вважатиму, що повна відповідальність за цю смерть лежить на тобі.

 — Я розумію, Амеліє, — сказав Албус, — та я не маю бажання розпалювати непотрібні побоювання, чи викликати зайву недовіру…​

 — Белатриса Блек втекла з Азкабану! Яка тривога, і яка недовіра, враховуючи це, здадуться мені необґрунтованими, як ти гадаєш?

 — Можливо, мені доведеться нагадати тобі ці твої слова, — звернувся старий чарівник до зеленого полум’я. — Бо, якщо я дізнаюся, що мої страхи мають підґрунтя, я скажу тобі. А тепер, Амеліє, благаю, якщо ви дізналися хоч щось з цього приводу, прошу, розкажи мені.

Знову запала мовчанка, і після паузи голос мадам Боунз промовив:

 — У мене є інформація, яку я дізналася з майбутнього, за чотири години відтепер. Таке тебе цікавить?

Албус помовчав…​

(зважуючи, як зрозуміла Мінерва, імовірність того, що йому потрібно буде повернутися назад у часі більше, ніж на дві години від поточної позиції; позаяк неможливо відправити інформацію на часову відстань, що перевищує шість годин, за жодної комбінації часоворотів)

…​і зрештою відповів:

 — Так, цікавить.

 — Нам пощастило, — сказав голос мадам Боунз. — одна з тих аврорів, що переслідували втікачів, — маґлівського роду; і вона нам сказала, що це закляття летючого вогню, чи що це було, можливо, і не закляття взагалі, а маґлівський артефакт.

Це було як удар в живіт, і Мінерву почало направду нудити. Будь-хто, хто бачив Легіон Хаосу у бою, одразу впізна́є, чий це почерк…​

Голос мадам Боунз правив далі:

 — Ми ви́кликали Артура Візлі з відділу нелегального використання маґлівських речей — він знає про маґлівські артефакти більше, ніж будь-який інший чаклун у світі, — і дали йому опис всієї сцени зі слів аврорів, і він здогадався. Це був маґлівський артефакт під назвою реактивний бух. Вони його так називають, бо без надзвичайно швидкої реакції все вибухає. Лише шість років тому одна така штука вибухнула, вбила сотні маґлів і ледь не підпалила Місяць. Візлі каже, що їхній механізм базується на особливій науці, що називається «протилежна дія». Тож наш план — це розробити таке закляття, щоб ця наука навколо Азкабану не діяла.

 — Дякую, Амеліє, — серйозно сказав Албус. — Це все?

 — Я подивлюся, чи є в нас щось із найближчих шести годин у майбутньому, — відповів голос мадам Боунз. — Я наказала, щоб мені цього поки що не повідомляли, тож я попрошу їх одразу сказати тобі. А ти нічого не хочеш мені розповісти, Албусе? На що з двох можливостей це більш схоже?

 — Поки що ні, Амеліє, — сказав Албус. — але скоро в мене, можливо, буде для тебе звістка.

Він розігнув спину, і камін запалав звичайним жовтим вогнем. На обличчі старого чарівника була видна кожна хвилина з усіх прожитих ним років, кожна природна секунда з моменту його народження, і кожна секунда, додана часоворотом, а також декілька декад, доданих постійним стресом.

 — Северусе? — спитав старий чарівник. — Що це було насправді?

 — Ракета, — відповів напівкровний майстер зіллєваріння, який виріс був у маґлівському містечку Прядильний Кінець, — це одна з найбільш вражаючих маґлівських технологій.

 — Наскільки імовірно, що Гаррі обізнаний в цьому мистецтві? — спитала Мінерва.

Северус протягнув:

 — Ой, та такі хлопчики, як містер Поттер, знають про ракети все; це я тобі точно кажу, дорога Мінерво. Не забувайте, в маґлівському світі все робиться інакше. — Северус насупився. — Втім, ракети також небезпечні, а ще дорогі…​

 — Гаррі вкрав і сховав невідому суму грошей зі свого сховища в «Ґрінґотс», — сказав директор. Під їхніми поглядами, він змушений був додати: — Я цього не планував, але я зробив помилку, відправивши професора із захисту наглянути за тим, як Гаррі забиратиме звідти п’ять ґалеонів на різдвяні подарунки…​ — директор знизав плечима. — Так, так, згоден, чисте божевілля, в ретроспективі. Продовжимо.

Мінерва тихесенько гупнула декілька разів лобом об тверду поверхню бильця.

 — І все ж таки, директоре, — заперечив Северус, — те, що смертежери не користувалися маґлівськими артефактами в першу війну, не означає що він про них нічого не знає. Ракети падали на Британію як зброя, з маґлівського боку війни Ґріндельвальда. Якщо він провів ці роки в маґлівському притулку, як ви нам казали, директоре…​ тоді він теж чув про ракети. А якщо він дослухався до відомостей про містера Поттера та його навчальні битви з використанням маґлівських артефактів, він би перейняв сильні сторони свого ворога, і спробував би ще їх посилити. Саме так він і мислить; він намагається опанувати будь-яку силу, що зустрінеться йому на шляху.

Старий чарівник стояв абсолютно непорушно, як мольфар у тиху погоду; навіть волосся його бороди ніби змерзлося, перетворилося на дріт; Мінерві спало на думку, і нічого страшнішого вона ніколи не думала, що Албус Дамблдор заклякнув на місці від жаху.

 — Северусе, — почав Албус Дамблдор, його голос ледь чи не зривався, — ти хоч розумієш, що ти кажеш? Якщо Гаррі Поттер і Волдеморт вестимуть війну за допомогою маґлівської зброї, від світу нічого не залишиться, лише вогонь!

 — Що? — здивувалася Мінерва. Вона, звісно, чула про пістолети, але на думку досвідченої відьми, вони не були аж такі небезпечні.

Северус відповів, так, ніби її тут взагалі не було.

 — Тоді, директоре, можливо, він саме про це й попереджає Гаррі Поттера: каже, що будь-яка атака за допомогою маґлівської зброї потягне за собою масований контрудар. Накажіть містерові Поттеру припинити будь-яке використання маґлівських технологій в його битвах; це означатиме, що послання отримано…​ а він не отримає більше підказок. — Северус спохмурнів. — Втім, якщо подумати про це, містер Мелфой — і звісно міс Ґрейнджер — гм, здається, загальна заборона на технології видається розумнішою…​

Старий чарівник схопив себе за голову і пробелькотів:

 — Я починаю сподіватися на те, що за цією втечею стоїть Гаррі…​ О, борони нас Мерлін, що я зробив, що я накоїв, що стане з цього світу?

Северус знизав плечами:

 — З того що я чув, директоре, маґлівська зброя лише трохи гірша за найбільш таємничі аспекти чаклунства…​

 — Гірша? — булькнула Мінерва, а тоді з очевидним зусиллям закрила рота.

 — Гірша за будь-яку небезпеку, що чигає на нас у ці роки затухання й забуття, — сказав Албус. — Не гірша за те, що стерло Атлантиду зі скрижалів часу.

Мінерва вирячилася на нього. Вона відчувала, як уздовж спини тече цівка холодного поту.

Северус правив своє, звертаючись до Албуса:

 — Всі смертежери, за винятком Белатриси, зрадили б його, ніхто б його не підтримав, всі центри сили світу об’єдналися б у боротьбі проти нього — якби він необачно використав якусь справді небезпечну силу. Хіба ця ситуація сильно відрізняється?

До обличчя старого чарівника повернувся якийсь рум’янець.

 — Може й ні…​

 — Хай там як, — сказав Северус, посміхнувшись трошки зверхньо, — а маґлівську зброю так легко не дістати, ані за тисячу ґалеонів, ані за тисячу тисяч.

А хіба ж Гаррі не отримує всі свої пристрої для битв шляхом простої трансфігурації? подумала Мінерва, але перш ніж вона відкрила рота, щоб спитати…​

Камін спалахнув зеленим, і в ньому з’явилося обличчя Пія Тікнесі, помічника мадам Боунз.

 — Головний магу Чарверсуду? — звернувся він до Дамблдора. — Я маю для вас інформацію з…​ — він блимнув очима на Мінерву з Северусом, — шести хвилин тому.

 — Ви хочете сказати з шести годин потому, — виправив його Албус. — Ці двоє теж мусять це почути. Звітуйте.

 — Ми знаємо, як це було зроблено, — сказав Тікнесі, — у камері Белатриси Блек в одному з кутків було знайдено схований флакон від зілля; аналіз залишку рідини показав, що там було зілля анімагів.

Запала довга тиша.

 — Зрозуміло…​ — важко промовив Албус.

 — Перепрошую? — сказала Мінерва. Їй було незрозуміло.

Голова Тікнесі розвернулася до неї:

 — Анімаги, мадам Макґонеґел, у їхній тваринній подобі не так сильно цікавлять дементорів. Усіх в’язнів перед доправкою в Азкабан перевіряють; якщо хтось виявляє здібності анімага, його іншу подобу знищують. Втім, ми не розглядали варіант, що хтось під захистом чар патронуса прийматиме зілля, медитуватиме, і так зможе стати анімагом після того, як потрапив в Азкабан…​

 — Я завжди гадав, — сказав Северус. На його вуста повернулася звична глумлива посмішка, — що медитація анімага потребує значного часу.

 — Ну, містере Снейп, — прогарчав Тікнесі, — згідно архівів, Белатриса Блек була анімагом до того, як була засуджена на ув’язнення в Азкабані, і її подоба була знищена; тож можливо друга медитація в неї вийшла коротшою!

 — Я б ніколи не подумав, що якийсь в’язень Азкабану спроможний на таке…​ — сказав Албус, — та Белатриса Блек до свого ув’язнення була наймогутнішою чарівницею, і якщо хтось на це і здатен, то це вона. Чи можна убезпечити Азкабан від такого у подальшому?

 — Так, — відповіла впевнена голова Пія Тікнесі. — Згідно нашого експерта, майже неможливо собі уявити, що потрібну медитацію можна провести менш ніж за три години, незалежно від досвіду. Відтепер тривалість усіх відвідувань не перевищуватиме двох годин, а дементори повідомлятимуть нам, якщо якісь чари патронуса будуть підтримуватись в зоні в’язнів довше цього терміну.

Видавалося, Албуса це засмутило, але він погодився:

 — Зрозуміло. Звісно, подальших спроб такого характеру не передбачається, але це не привід послаблювати пильність. І коли Амелія про це дізнається, скажіть також, що в мене є для неї інформація.

Голова Пія Тікнесі зникла без подальших коментарів.

 — Не передбачається подальших спроб? — запиталася Мінерва.

 — Ну звісно ж, дорогенька Мінерво, — Северус ще не до кінця позбавився гидотної посмішки, — бо, якби Темний Лорд планував подальше звільнення з Азкабану якихось іще своїх посіпак, він би не залишив по собі флакон зілля, щоб ми дізналися, як він все робить, — Северус насупив брови. — Визнаю…​ я і зараз не дуже розумію, навіщо йому лишати там флакон.

 — Це якесь повідомлення…​ — повільно вимовив Албус. — І я не розумію, що воно повідомляє, геть не розумію…​

Він стукотів кінчиками пальців об стіл.

Дві чи три довгі хвилини старий чарівник дивився просто перед собою і хнюпився; Северус теж зберігав мовчання.

Тоді Албус розгублено потрусив головою і спитав:

 — Северусе, а ти щось збагнув?

 — Ні, — відповів майстер зіллєваріння, сардонично посміхнувшись, — та може воно і на краще; хай там що ми мали б зрозуміти, це ще одна частина його плану, і вона провалилася.

 — Тепер ти впевнений, що це справді Відомо…​ що це Волдеморт? — спитала Мінерва. — А не може бути такого, щоб якийсь інший смертежер замислив увесь цей хитрий план?

 — І про ракети теж інший смертежер знав? — сухо уточнив Северус. — Я не вірю, що інші смертежери захоплюються маґлологією. Це точно він.

 — О так, це він, — сказав Албус. — Азкабан багато віків був неприступний, і все це — щоб впасти завдяки банальному зіллю анімага. Це надто хитро, надто неможливо, а такі «надто» завжди були надійним підписом Волдеморта, ще з тих часів, коли він звався Томом Редлом. Будь-хто, хто хоче підробити такий підпис, мусить бути рівним Волдемортові у хитрості. І більш ніхто у світі не зможе випадково переоцінити мої розумові здібності і залишити мені послання, якого я не здатен осягнути.

 — Хіба що він оцінив ці твої здатності дуже точно, — сказав Северус позбавленим інтонації голосом, — і в такому разі саме на такі твої думки він і розраховував.

Албус зітхнув.

 — Теж правда. Але навіть якщо він бездоганно провів мене, ми можемо принаймні бути впевнені, що це не Гаррі Поттер.

Вона мала б відчути полегшення. Натомість Мінерва відчула, як всім її єством, венами і легенями, по спині і по кістках, розливається смертний холод.

Вона пам’ятала такі розмови.

Вона пам’ятала такі розмови десятирічної давнини, розмови тих часів, коли в Британії лилися ріки крові, коли чаклуни і відьми, яких вона колись була навчала, гинули сотнями; вона пам’ятала палаючі будинки, дитячий плач і спалахи зеленого світла…​

 — Що ви скажете мадам Боунз? — прошепотіла вона.

Албус підвівся з-за стола, пройшов до середини кімнати, по дорозі доторкаючись своїх чудернацьких механізмів, що видавали світло чи звук; тоді однією рукою він поправив окуляри, іншою поправив свою срібну бороду на мантії; нарешті древній маг розвернувся до своїх глядачів.

 — Я скажу їй все, що я знаю про темне мистецтво горокраксів, яке позбавляє душу смерті, — сказав Албус Дамблдор; його м’який голос огорнув всю кімнату. — Я скажу їй, що можна зробити з плоттю слуги.

 — Я скажу їй, що я знову скликаю Орден Фенікса.

 — Я скажу їй, що Волдеморт повернувся.

 — Я скажу їй, що Друга Чаклунська Війна почалася.

* * *

Декілька годин потому…​

Старовинний годинник на стіні заступниці директора мав табло із золотими стрілками і срібними цифрами; він працював абсолютно безшумно, позаяк на ньому було накладено чари тиші.

Золота годинна стрілка наближалася до срібної дев’ятки, золота хвилинна стрілка робила те саме — дві взаємопов’язані компоненти часу зближувались, щоб скоро опинитися в одному і тому самому місці, але ніколи не зітнутися.

Була 20:43 — наближався той час, коли часоворот Гаррі відкриється, і його буде перевірено найнадійнішою з перевірок, яку не обійти жодним закляттям, хіба що це закляття здатне обійти закони самого часу. Жодне тіло чи душа, жодне знання чи речовина не може розтягнутися на сім додаткових годин протягом дня. Вона складе повідомлення для професора Флитвіка на місці, скаже Гаррі передати це повідомлення на шість годин у минуле професорові Флитвіку о 15:00, і спитає в професора Флитвіка, чи отримав він тоді це повідомлення.

І професор Флитвік скаже їй, що він отримав був повідомлення о третій сьогодні.

І вона скаже Северусові і Албусові, що вони мають трохи більше вірити в Гаррі.

Професорка Макґонеґел викликала патронуса й наказала сяючому коту піти до містера Поттера й сказати йому: «Містере Поттер, прошу зайти до мого кабінету, щойно ви отримаєте це, не заходячи нікуди по дорозі».

Розділ 62. Стенфордський Тюремний Експеримент, фінал

Мінерва поглянула на годинник — на різкий рух золотих стрілок, на срібні цифри. Це винайшли маґли, а перед тим чаклуни і не задумувались про час. Дзвони, що ними керував пісочний годинник, — ось що використовувалося для занять за часів побудови Гоґвортсу. Поборникам чистої крові дуже хотілося б, щоб це було не так, і тому Мінерва знала про це.

Вона отримала була «відмінно» за НОЧІ з маґлології. Тепер вона згадувала це з соромом, бо знала так мало. Навіть тоді її молодша версія розуміла, що заняття були бутафорією — їх викладав чистокровний чарівник. Нібито через те, що маґлородці не розуміють, про що варто розповідати учням чаклунського роду. Насправді ж причина була в тому, що Рада опікунів взагалі не схвалювала маґлів. Але коли їй було сімнадцять, найважливішим для неї було отримати оцінку «відмінно», як вона тепер із сумом згадувала…​

Якщо Гаррі Поттер і Волдеморт вестимуть війну за допомогою маґлівської зброї, від світу нічого не залишиться, лише вогонь!

Вона не могла цього уявити, не могла уявити через те, що не могла уявити, як Гаррі б’ється з Відомо-Ким.

У неї було чотири сутички з Темним Лордом, і вона їх всі пережила. Тричі її захищав Албус, а одного разу поряд був Муді. Вона чудово памʼятала спотворене, схоже на зміїне обличчя, розкидану по шкірі блідо-зелену луску, багряно-червоні очі; сміх, що скидався на високе шипіння; голос, що був придатним лише для жорстокості й катування: абсолютна й довершена потвора.

І їй було легко уявити Гаррі Поттера: щире обличчя хлопчика, що набувало то сміховинної серйозності, то серйозної сміховинності.

І думати про їхню зустріч із направленими один на одного паличками було надто боляче.

Вони не мали права, не мали жодного права змушувати до цього одинадцятирічного хлопця. Вона знала, що директор вирішив був щодо нього цього дня, адже їй було сказано вжити відповідних заходів. І якби таке зробили з нею в його віці, вона б лютувала, кричала й плакала, була невтішною тижнями, і…​

Гаррі — не звичайний першокласник, сказав був Албус. Темний Лорд позначив його як рівного собі, і він володіє силою, якої Темний Лорд не відає.

Страхітливий загробний голос лився був з горла Сивіли Трелоні — істинне, справжнє пророцтво знову лунало в голові Мінерви. Їй здавалося, що воно мало зовсім інший зміст, ніж гадав директор, проте вона була нездатна сформулювати різницю словами.

І втім, це було правдою: якщо на Землі й існувала одинадцятирічна дитина, що була в змозі нести таку ношу, то це був хлопець, що зараз наближався до її офісу. І якби вона сказала щось на кшталт «бідолашний Гаррі» при ньому…​ ну, йому б це не сподобалося.

Отже, тепер я маю винайти спосіб убити безсмертного темного чаклуна, — сказав був Гаррі того дня, коли вперше дізнався. Як же прикро, що ви не повідомили були про цепередтим, як вирушити на покупи…​

Вона була вихователем Ґрифіндору достатньо довго, і бачила достатньо смертей друзів. Вона знала, що деяких людей неможливо врятувати від долі героя.

У двері постукали, і професорка Макґонеґел сказала «Заходьте.»

Гаррі зайшов, його обличчя досі було холодним та пильним, як і в «У Мері». На мить їй стало цікаво, чи носив він цю маску — чи грав цю роль — увесь день.

Хлопчик сів на стілець перед столом та сказав:

 — Отже, прийшов час розповісти мені, що коїться? — спокійні слова, без тіні різкості, що пасувала б виразу обличчя.

Брови професорки Макґонеґел мимоволі здійнялися від подиву.

 — Директор вам нічого не розповів, містере Поттер?

 — Лише що він отримав попередження про загрозу мені, та що тепер я в безпеці, — похитав головою хлопець.

Мінерві важко було дивитися йому в очі. Як вони можуть вчиняти з ним так — як вони можуть піддавати хлопця цьому: цій війні, цій долі, цьому пророцтву…​ і навіть не довіряти йому…​

Вона змусила себе подивитися прямо на Гаррі й побачила, що його зелені очі спокійно її роздивляються.

 — Професорко Макґонеґел? — тихо сказав хлопець.

 — Містере Поттер, — сказала професорка Макґонеґел, — боюся, я не в праві пояснити вам все, проте якщо після цього директор все одно нічого вам не розкаже, можете повернутися до мене, і я піду на нього нагримаю.

Очі хлопця розширилися, вона побачила щось від справжнього Гаррі, доки його обличчя знову не перетворилося на холодну маску.

 — Хай там як, — сухо сказала професорка Макґонеґел. — Мені прикро щодо незручностей, містере Поттер, проте я маю вас попросити використати ваш часоворот, щоб повернутися на шість годин до третьої дня й передати професорові Флитвіку таке повідомлення: «Срібло на дереві». Попросіть професора запам’ятати час, коли він отримав повідомлення. Після цього з вами хоче зустрітися директор, коли вам буде зручно.

Після недовгої мовчанки хлопець сказав:

 — Отже, мене підозрюють у зловживанні часоворотом?

 — Підозрюю не я! — поквапом сказала професорка Макґонеґел. — Мені справді прикро щодо незручностей, містере Поттер.

І знову запала тиша, а тоді хлопчик знизав плечима.

 — Це геть зіпсує мій режим сну, проте, гадаю, нічого не вдієш. Будь ласка, скажіть ельфам-домовикам, щоб десь о третій ранку завтра мені дали сніданок, якщо я попрошу.

 — Звісно, містере Поттер. Дякую за розуміння.

Хлопець підвівся зі стільця та офіційно кивнув їй, тоді висковзнув крізь двері і вже потягнувся до свого часовороту. Вона ледь не гукнула «Гаррі!», тільки от не знала, що сказати далі.

Натомість вона почала чекати, втупившись у годинник.

Як довго треба чекати, доки Гаррі не повернеться в часі?

Насправді, їй взагалі не треба було чекати. Якщо він це зробив був, то це вже сталося…​

І тоді Мінерва усвідомила, що тягнула час, бо нервує, і це її засмутило. Витівки — так. Неймовірні, невимовні витівки з розважливістю й далекоглядністю каміння у вільному падінні — так, але він не здатен на щось темне чи справді шкідливе. Вона й гадки не мала, як хлопець обхитрував Капелюх, щоб той не розподілив його до Ґрифіндору, у якому йому явно було місце. Під усіма цими витівками приховувалося щире й незламне добро, як і в близнюків Візлі, хоча навіть прокляття «Круціатус» не змусило б її сказати це вголос.

 — Експекто Патронум, — сказала вона тоді. — Піди до професора Флитвіка й повернися з його відповіддю. Спитай у нього: «Чи передавав містер Поттер повідомлення від мене, що це було за повідомлення, і коли його було отримано?»

* * *

Годиною раніше, використавши останній оберт часовороту та одягнувши Плащ невидимості, Гаррі повернув піщаний годинник під сорочку.

Він попрямував до підземель Слизерину, пересував невидимі ноги якомога швидше, та не біг. На щастя, кабінет заступниці директора був на нижньому поверсі Гоґвортсу…​

Декілька сходів (Гаррі переступав через сходинку, проте не через дві) — і Гаррі зупинився в коридорі поряд з останнім рогом, за яким був вхід до вітальні Слизерину.

Гаррі дістав аркуш пергаменту (не паперу) й самописне перо (не ручку) з капшучка, і сказав перу:

 — Напиши ці літери саме так, як я їх скажу: Щ-Ч-О-Ю-Ґ-Ш, пробіл, Б-А-Ф-К-Ш-Ю-Ь-Й-О-П-А-П-Л-Ф.

У криптографії існує два типи шифрів: ті, що можуть завадити прочитати повідомлення твоєму молодшому братові, і ті, що можуть завадити прочитати повідомлення провідним урядам світу. Цей шифр був першого типу, та ліпше, ніж нічого. Теоретично, його все одно ніхто не мав побачити. Та навіть якби хтось і побачив, він не запам’ятав би нічого цікавого, хіба що спочатку розшифрував би текст.

Гаррі поклав цей пергамент у пергаментний конверт та запечатав його невеличкою кількістю зеленого воску, розтопленого за допомогою палички.

Теоретично, звісно, Гаррі міг би зробити все це декілька годин тому, проте зробити це після того, як він почує повідомлення від самої професорки Макґонеґел, здавалося менш схожим на «гратися з часом».

Гаррі поклав цей конверт у інший конверт, що вже містив аркуш паперу з іншими інструкціями та п’ять серпиків.

Він закрив цей конверт (на ньому зовні вже було написане ім’я), запечатав зеленим воском і його, та вдавив у печатку останній серпик.

Тоді Гаррі поклав цей конверт у останній конверт, що на ньому великими літерами було написано ім’я «Мері Тейвінґтон».

Після цього Гаррі визирнув з-за рогу, за яким похмурий портрет слугував дверима до слизеринської вітальні. Він не хотів, щоб портрет запам’ятав, як не-бачив когось невидимого, тому скористався чарами польоту, щоб направити конверт до похмурого чоловіка й кілька разів ним постукати.

Похмурий чоловік кинув оком на конверт, тоді поглянув на нього крізь монокль, зітхнув, озирнувся всередину вітальні Слизерину та крикнув:

 — Повідомлення для Мері Тейвінґтон!

Тоді конверт упав на підлогу.

За кілька секунд двері-портрет відчинилися, і Мері схопила конверт з підлоги.

Вона його відкриє й побачить всередині серпик та листа, що адресовано четвертокласниці Маргарет Булстроуд.

(Слизеринці таке робили повсякчасно, а серпик безперечно означав нагальне замовлення.)

Маргарет відкриє свій конверт і знайде там п’ять серпиків та конверт, що його треба залишити в закинутому кабінеті…​

…​після того, як вона скористається часоворотом, щоб повернутися на п’ять годин…​

…​і там вона знайде ще п’ять серпиків, якщо дістанеться туди швидко.

А невидимий Гаррі Поттер чекатиме там з третьої до пів на четверту, про всяк випадок — раптом хтось здійснить очевидну перевірку.

Ну, тобто очевидну для професора Квірела.

Професорові Квірелу також було очевидно, що (а) Маргарет Булстроуд мала часоворот і (б) вона не надто сумлінно ним користувалася, наприклад, розповідала своїй молодшій сестрі цікавезні чутки «перед» тим, як їх чув будь-хто інший.

Напруженість Гаррі частково спала, коли він — досі невидимий — відійшов від дверей-портрета. Якимось чином його розум все одно хвилювався щодо плану, хоч він і знав, що той вже завершився успішно. Тепер залишалася лише конфронтація з Дамблдором, і на сьогодні все…​ Він піде до гаргуйлів директора о дев’ятій вечора, адже о восьмій було б підозріліше. Так він зможе стверджувати, що просто неправильно зрозумів, що професорка Макґонеґел мала на увазі під «після»…​

Тихий невиразний біль стиснув серце Гаррі при думці про професорку Макґонеґел.

Тож Гаррі трохи глибше занурився у свою темну сторону, що вона тримала спокійний вираз обличчя й не виявляла втому, а також продовжувала йти.

Розплата прийде, та інколи треба використати всі можливості сьогодні, а розплачуватися за це завтра.

* * *

Навіть темна сторона Гаррі відчувала втому, коли спіральні сходи доставили його до величезних дубових дверей, що були останньою брамою до кабінету Дамблдора. Та оскільки Гаррі тепер законно вже чотири години тому мав би лягти спати, цю втому можна було не приховувати — хоча б фізичну, хай і не емоційну.

Дубові двері розчахнулися…​

Гаррі одразу направив очі на великий стіл і трон за ним. Тому потрібен був деякий час, щоб збагнути, що трон порожній, а на столі була лише книга зі шкіряною оправою. Гаррі перевів погляд на чарівника, що стояв серед дивних штуковин — десятків таємничих невідомих пристроїв. Фоукс та Сортувальний Капелюх посідали на відведених для них місцях, яскраве тепле багаття тріскотіло у ніші — Гаррі раніше не розпізнав її як камін. І дві парасольки з трьома червоними лівими капцями теж були на місці. Усе було звичним, крім самого високого старого чарівника, що стояв та був одягненим у мантію майже найофіційнішого чорного кольору. Побачити цю мантію на цій людині було шоком — ніби якби Гаррі побачив свого тата у діловому костюмі.

Дуже древнім здавався Албус Дамблдор, і дуже скорботним.

 — Привіт, Гаррі, — сказав старий чарівник.

Гаррі підтримував альтернативне я, щось на кшталт конструкції блокології — невинного-Гаррі, який і гадки не мав, що відбувається. Цей Гаррі нахилив голову й холодно сказав:

 — Директоре. Гадаю, ви вже отримали від заступниці Макґонеґел звіт, і якщо ви не проти, я б справді хотів знати, що коїться.

 — Так, — сказав старий чарівник, — прийшов час, Гаррі Поттере.

Директор випростався — лише трохи, адже чарівник уже стояв прямо. Проте якимось чином через цю незначну зміну він став здаватися на пів метра вищим; якщо не молодшим, то принаймні сильнішим; грізним, та не небезпечним; могутність огортала його, мов плащ. І тоді він промовив чистим голосом:

 — Сьогодні розпочалася твоя війна з Волдемортом.

 — Що? — запитав зовнішній Гаррі, що нічого не знав. А те, що дивилося зсередини мало таке ж за змістом питання, хоч і значно менш культурне.

 — Белатрису Блек забрали з Азкабану, вона втекла з тюрми, що з неї неможливо втекти, — сказав старий чарівник. — Цей вчинок несе всі ознаки діяння Волдеморта — я такого бачив чимало. А вона — найвірніша його прислужниця — є однією з трьох речей, потрібних йому для створення нового тіла. Минуло десять років, і ворог, що його ти колись переміг, повернувся, як і пророкували.

Жодна з частин Гаррі не могла вигадати, що тут можна сказати, принаймні протягом кількох секунд, доки старий чарівник не продовжив.

 — Для тебе це наразі мало що змінює. Я відновив Орден Фенікса, що служитиме тобі. Я сповістив кількох людей, що можуть і мають повірити: Амелію Боунз, Аластора Муді, Бартеміуса Кравча, декого ще. Про пророцтво — так, пророцтво існує — я їм не розповів, але вони знають, що Волдеморт повернувся, і знають, що тобі відведено якусь вирішальну роль. Я разом з ними буду вести війну на початкових стадіях, доки ти міцнішатимеш, можливо, мудрітимеш, тут, у Гоґвортсі.

Старий чарівник підвів руку, ніби в благанні та продовжив:

 — Отже наразі для тебе зміниться лише одне, і я молю тебе зрозуміти таку потребу. Чи впізнаєш ти книжку на моєму столі, Гаррі?

Внутрішній Гаррі кричав та бився головою об уявні стіни, а зовнішній Гаррі обернувся й подивився на, як виявилося…​

Запанувала доволі довга тиша.

А тоді Гаррі сказав:

 — Це примірник «Володаря Перснів» Джона Роналда Руела Толкіна.

 — Ти впізнав цитату з цієї книжки, — сказав Дамблдор, його погляд був пильним, — отже, гадаю, ти добре її пам’ятаєш. Якщо я помиляюся, дозволь дізнатися про це.

Гаррі просто витріщався.

 — Важливо розуміти, що ця книжка не є реалістичним описом чаклунської війни. Джон Толкін ніколи не боровся з Волдемортом. Твоя війна не буде схожа на книжки, що ти їх читав. Справжнє життя — не казка. Розумієш, Гаррі?

Гаррі доволі повільно кивнув на знак згоди. Потім заперечно похитав головою.

 — Зокрема, — сказав Дамблдор, — Ґандальф вчинив дещо вкрай дурне у першій книзі. Він припустився багатьох помилок, цей чарівник Толкіна. Проте цю хибу пробачити йому найскладніше. Ось у чому полягає ця помилка: коли Ґандальф уперше запідозрив, хай навіть на мить, що у Фродо Перстень Влади, він мав доставити Фродо до Рівенделу негайно. Потім йому могло б бути соромно, цьому старому чарівнику, якби його підозри виявилися хибними. Йому могло бути ніяково наказувати Фродо, а самому Фродо було б вкрай незручно відкидати всі інші плани на своє життя. Проте невеличкі сором, зніяковілість та незручність — ніщо порівняно з програшем у війні, коли дев’ять назґулів нападають на Шир, доки ти читаєш старі манускрипти в Мінас Тіріті, та забирають Перстень. І постраждав би не лише Фродо. Усе Середзем’я впало б у рабство. Якби це була не казка, Гаррі, вони б програли війну. Ти мене розумієш?

 — Ем…​ — сказав Гаррі, — не зовсім…​

У такому стані з Дамблдором важко було залишатися достатньо холодним. Його темна сторона не дуже ладнала з дивацтвами.

 — Тоді я скажу прямо, — продовжив старий чарівник. Його голос був суворим, а очі сумними. — Ґандальф одразу й сам мав доставити Фродо до Рівенделу. І Фродо ніколи не мав покидати Рівендел без охорони. Не мало бути ночі страху в Брі, не мало бути Курганних Пагорбів, не мало бути Вітрового Пагорба, де Фродо поранили. Вони могли програти всю війну кожного з цих разів через нерозсудливість Ґандальфа! Тепер ти розумієш, що я кажу тобі, сину Майкла й Петунії?

І Гаррі, що нічого не знав, зрозумів.

Гаррі, що нічого не знав, погодився, що це розумне, мудре, інтелектуальне, розсудливе, правильне рішення.

І Гаррі, що нічого не знав, сказав саме те, що сказав би невинний Гаррі, доки безмовний спостерігач кричав від збентеження й агонії.

 — Ви кажете, — голос Гаррі тремтів, адже приховані емоції пробивалися назовні, — що я не їду додому до батьків на Великдень.

 — Ти побачиш їх знову, — швидко сказав старий чарівник. — Я благатиму їх прибути сюди й побачитися з тобою, я надаватиму їм усі можливі зручності впродовж їхніх відвідувань. Але ти не повернешся додому на Великдень, Гаррі. І влітку не повернешся. Більше не буде обідів на алеї Діаґон, навіть під наглядом професора Квірела. Твоя кров — це друга річ, якої потребує Волдеморт, щоб повернутися у повній силі. Тому ти ніколи не покинеш земель Гоґвортсу без життєво важливої причини, і лише під достатньо сильною охороною, щоб відбити будь-яку атаку й повернути тебе назад до безпечного місця.

Волога підступила до очей Гаррі.

 — Це прохання? — запитав він нерівним голосом. — Чи наказ?

 — Мені прикро, Гаррі, — м’яко сказав старий чарівник. — Сподіваюся, вони зрозуміють потребу. Та якщо ні…​ Боюсь, у них немає жодних засобів. Закон, хай як несправедливо, не вважає їх твоїми опікунами. Мені шкода, Гаррі, я зрозумію, якщо ти ненавидітимеш мене за це, проте так треба.

Гаррі крутнувся на місці, подивився на двері, адже він не міг більше дивитися на Дамблдора — не довіряв власному обличчю.

Ось вона ціна для тебе самого, сказав гафелпафець, хоча ти змушував і інших платити. Чи змінить це твою оцінку ситуації, як очікував професор Квірел?

Маска невинного Гаррі автоматично сказала саме те, що він сказав би:

 — Чи в небезпеці мої батьки? Чи треба перемістити сюди їх?

 — Ні, — почув він голос старого чарівника. — Я вважаю, що ні. Ближче до кінця війни смертежерів навчили не нападати на родини членів Ордену. І навіть якщо Волдеморт зараз діє без своїх колишніх помічників, він знає, що наразі приймаю рішення я, і знає, що я нічого йому не дам за жодних погроз твоїй родині. Я довів йому, що не піддаюся на шантаж, отже він навіть не намагатиметься.

Тоді Гаррі обернувся назад, і побачив холод на обличчі старого чарівника, що відповідав зміні голосу. Сині очі Дамблдора за окулярами стали твердими мов сталь. Вони не пасували цій людині, проте пасували офіційній чорній мантії.

 — Тож це все? — голос Гаррі тремтів. Пізніше він обміркує це, пізніше він вигадає якусь хитру протидію, пізніше він спитає в професора Квірела, чи можна було якось переконати директора, що той помиляється. Наразі вся увага Гаррі була зосереджена на масці невинного Гаррі.

 — Волдеморт використав маґлівський артефакт для втечі з Азкабану. Він спостерігає за тобою й навчається в тебе, Гаррі Поттере. Невдовзі людина на ім’я Артур Візлі з міністерства випустить указ, що зупинить використання будь-яких маґлівських артефактів під час битв професора Квірела. У майбутньому, коли в тебе виникне гарна ідея, не розголошуй її.

У порівнянні це здавалося неважливим. Гаррі просто кивнув та повторив питання:

 — Це все?

Запанувала тиша.

 — Будь ласка, — прошепотів старий чарівник. — Я не маю права просити в тебе пробачення, Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Веррес, проте, будь ласка, принаймні скажи, що розумієш чому.

В очах старого чарівника блищала волога.

 — Я розумію, — вимовив зовнішній Гаррі, що розумів, — Тобто…​ Я все одно й сам про це думав…​ мені було цікаво, чи вийде зробити так, щоб і ви, і мої батьки дозволили мені залишитися в Гоґвортсі на літо, як сиротам, щоб читати тут бібліотеку. Усе одно в Гоґвортсі цікавіше.

З горла Албуса Дамблдора почувся хрип.

Гаррі знову розвернувся до дверей. Він не вийшов сухим з води, проте він от-от вийде.

Він зробив крок уперед.

Потягнувся до ручки дверей.

А тоді пронизливий крик прорізав повітря…​

Ніби в сповільненій зйомці Гаррі обернувся та побачив, що фенікс здійнявся в повітря й летить до нього, змахуючи крилами.

Справжній Гаррі — той, що знав власну провину, — відчув напад паніки. Він не подумав був про це, не очікував цього. Він підготувався до зустрічі з Дамблдором, проте забув про Фоукса…​

Хлоп, хлоп, хлоп — тричі змахнув крилами фенікс, ніби вогонь здіймався й гаснув. Час ніби сповільнився, доки Фоукс летів над таємничими пристроями до Гаррі.

І ось червоно-золотий птах зависнув навпроти нього. Він м’яко змахував крилами, трохи підстрибував у повітрі, мов полум’я свічки.

 — Що таке, Фоуксе? — здивовано запитав несправжній Гаррі і подивився феніксові в очі, як зробив би, якби був невинним. Справжній Гаррі відчував ту ж огидну нудоту, як і коли професорка Макґнеґел висловила йому свою довіру. І він подумки запитав: Чи став я сьогодні лихим, Фоуксе? Мені не здавалося, що я лихий…​ Чи ненавидиш ти мене тепер? Якщо я став кимось, кого ненавидить фенікс, може ліпше просто здатися зараз, відкинути все й зізнатися…​

Фоукс закричав. Це був найжахливіший крик з усіх, що Гаррі чув. Від цього крику всі пристрої заколивалися, а всі сплячі фігури на портретах підскочили.

Він прорізав всі захисні механізми Гаррі, ніби розпечений до білого жару меч, усі його шари луснули, мов повітряна куля. Сльози вільно потекли щоками Гаррі, і він хапав ротом повітря, доки говорив, а слова лилися з його горла, мов лава…​

 — Фоукс каже, що він хоче, щоб я…​ щось…​ зробив…​ з в’язнями…​ Азкабану…​

 — Фоуксе, ні! — вигукнув старий чарівник. Дамблдор кинувся вперед, потягнувся до фенікса рукою у благанні. Розпач у голосі старого чарівника не поступався розпачу крику фенікса. — Ти не можеш такого від нього просити, Фоуксе, він ще лише хлопчик!

 — Ви були в Азкабані, — прошепотів Гаррі, — ви взяли з собою Фоукса, ви бачили…​ ви бачили…​ ви були там, ви бачили…​ ЧОМУ ВИ НІЧОГО НЕ ЗРОБИЛИ? ЧОМУ НЕ ВИПУСТИЛИ ЇХ?

Коли вібрація інструментів вгамувалася, Гаррі збагнув, що його крик поєднався з криком фенікса, і фенікс тепер зависнув у повітрі поряд з ним, навпроти Дамблдора. Голова птаха була на рівні його голови.

 — Ти можеш, — прошепотів старий чарівник, — ти справді можеш чути голос фенікса так ясно?

Схлипування Гаррі ледве дозволяли йому розмовляти, адже всі металеві двері, повз які він пройшов, усі голоси, що він їх чув, усі найгірші спогади — розпачливе благання, доки він йшов геть, усе це запалало в його розумі, як вогонь крику фенікса, усі його внутрішні хвилеломи знесло. Гаррі не знав, чи справді він чув голос фенікса так ясно, чи зрозумів би він Фоукса, якби нічого не знав. Гаррі знав лише, що в нього з’явилося гідне виправдання сказати речі, що їх професор Квірел заборонив йому згадувати за жодних обставин віднині. Бо саме це й сказав би невинний Гаррі, саме це він і зробив би, якби міг чути так ясно.

 — Вони страждають…​ Ми маємо їм допомогти…​

 — Я не можу! — кричав Албус Дамблдор. — Гаррі, Фоуксе, я не можу, я нічого не можу вдіяти!

Знову пронизливий вереск.

 — ЧОМУ НІ? ПРОСТО ПІДІТЬ ТА ЗАБЕРІТЬ ЇХ ЗВІДТИ!

Старий чарівник відірвав погляд від фенікса, натомість його очі зустрілися з очами Гаррі.

 — Гаррі, розтлумач Фоуксові! Скажи йому, що все не так просто! Фенікси не просто тварини, проте вони все ж таки тварини, Гаррі, вони не розуміють…​

 — Я теж не розумію, — голос Гаррі тремтів. — Я не розумію, чому ви згодовуєте людей дементорам! Азкабан — не тюрма, це катівня, і ви катуєте цих людей до СМЕРТІ!

 — Персіваль, — хрипло вимовив старий чарівник, — Персіваль Дамблдор, мій рідний батько, Гаррі, мій рідний батько помер в Азкабані! Я знаю, знаю, що це жах! Але що я маю зробити? Увірватися в Азкабан силою? Оголосити відкрите повстання проти міністерства?

КАР!

Запанувала тиша, а потім Гаррі сказав тремтячим голосом:

 — Фоукс нічого не знає про уряди, він просто хоче, щоб ви…​ випустили в’язнів з…​ їхніх камер…​ і він допоможе вам боротися, якщо хтось заважатиме, і…​ я теж, директоре! Я піду з вами й знищу будь-якого дементора, що наблизиться! Ми розберемося з політичними наслідками потім, закладаюся, нам з вами разом це зійде з рук…​

 — Гаррі, — прошепотів старий чарівник, — фенікси не розуміють, як перемога в битві може коштувати виграшу у війні.

Сльози текли щоками старого чарівника й крапали на його срібну бороду.

 — Вони знають лише боротьбу, — продовжив він. — Вони хороші, проте не мудрі. Ось чому вони вибирають собі у господарів чарівників.

 — Ви можете вивести дементорів кудись, де я зможу з ними розправитися? — тепер Гаррі благав. — Виводьте їх групами по п’ятнадцять…​ Гадаю, я можу знищити таку кількість за раз без шкоди для себе.

Старий чарівник похитав головою.

 — Складно було пояснити втрату й одного…​ ще одного, можливо, мені й дадуть, але двох ніколи…​ їх вважають національною власністю, Гаррі, зброєю на випадок війни…​

Тоді в Гаррі запалала лють, спалахнула, мов вогонь, — може, вона прийшла від фенікса, що тепер сидів у нього на плечі, а може, від його темної сторони. Дві злості переплелися в ньому — холодна й гаряча, і з його горла пролунав дуже дивний голос:

 — Скажіть мені дещо. Що має зробити уряд, що мають зробити виборці зі своєю демократією, що мають зробити люди з країною, щоб я вирішив, що я більше не на їхньому боці?

Очі старого чарівника розширилися, він витріщався на хлопця з феніксом на плечі.

 — Гаррі.. це твої слова, чи слова професора із захисту…​

 — Бо має ж існувати якась межа, чи не так? І якщо це не Азкабан, то що?

 — Гаррі, послухай, будь ласка, почуй мене! Чарівники не змогли б жити один з одним, якби вони оголошували повстання проти решти щоразу, як вони відрізнялися б! Завжди буде щось…​

 — Азкабан — не просто щось! Це зло!

 — Так, навіть зло! Навіть якесь зло, Гаррі, позаяк чарівники не бездоганно хороші! І втім краще жити в мирі, ніж у хаосі. А якщо ми з тобою увірвемося в Азкабан силою, це буде початок хаосу, хіба ти не розумієш? — голос старого чарівника переповнювало благання. — І можна протистояти волі товаришів відкрито чи таємно, проте не ненавидіти їх, не проголошувати їх злом та ворогом! Я не думаю, що люди цієї країни заслуговують на таке від тебе, Гаррі! І навіть якщо деякі з них заслуговують…​ А як же діти, як же учні Гоґвортсу, як же всі хороші люди, що перемішані з поганими?

Гаррі поглянув на плече, де сидів Фоукс, і побачив, що той дивиться на нього. Вони не сяяли, та все одно палали — червоне полум’я серед моря золотого вогню.

Що думаєш, Фоуксе?

 — Кар? — сказав фенікс.

Фоукс не зрозумів розмову.

Хлопець подивився на старого чарівника й сказав невиразним голосом:

 — А може фенікси мудріші за нас, розумніші за нас, і супроводжують нас з надією, що колись ми послухаємося їх та колись зрозуміємо, колись ми просто випустимо в’язнів з їхніх камер…​

Гаррі розвернувся, розчахнув дубові двері, ступив на сходи й грюкнув дверима за спиною.

Спіральні сходи почали обертатися, Гаррі спускався. Він закрив обличчя долонями й почав ридати.

Лише напівдорозі до низу він помітив різницю, помітив, що тепло розтікається його тілом, і зрозумів, що…​

 — Фоуксе? — прошепотів Гаррі.

…​фенікс досі в нього на плечі, сидить так, як Гаррі кілька разів бачив, що він сидів на плечі Дамблдора.

Гаррі знову зазирнув у ці очі — червоне полум’я серед золотого вогню.

 — Ти ж не став моїм феніксом…​ Правда?

Кар!

 — А, — сказав Гаррі, його голос трохи тремтів, — це добре, Фоуксе, бо я не думаю…​ директор…​ не думаю, що він заслуговує…​

Гаррі зупинився й перевів подих.

 — Не думаю, що він заслуговує на це, Фоуксе, він старається чинити правильно…​

Кар!

 — Та ти на нього злишся й хочеш донести свою думку. Я розумію.

Фенікс поклав голову Гаррі на плече, кам’яний гаргуйль плавно відійшов убік, і пропустив Гаррі до коридорів Гоґвортсу.

Розділ 63. СТЕ, наслідки

Наслідки, Герміона Ґрейнджер:

Вона саме згортала книжки й відкладала домашнє завдання, щоб лягти спати, а Падма й Менді складали книжки у стоси на столі навпроти неї, коли Гаррі Поттер зайшов до рейвенкловської вітальні. І лише тоді вона збагнула, що після сніданку його не бачила.

Це спостереження було швидко затьмарено значно дивовижнішим.

На плечі Гаррі сиділо золото-червоне крилате створіння — яскравий птах з полумʼя.

Гаррі був сумним, виснаженим та справді знесиленим — ніби лише фенікс давав йому змогу стояти на ногах. Та в ньому все одно відчувалося тепло — коли вона зустрілася з ним поглядом, їй здалося, ніби вона дивиться на директора — ось таке враження виникло в Герміони, хоча це й було якоюсь нісенітницею.

Гаррі Поттер проплентався рейвенкловською вітальнею повз диванчики дівчаток, що витріщалися на нього, повз хлопців за грою в карти. Хлопці теж витріщалися. Він йшов до неї.

Теоретично, вона ще не розмовляла з Гаррі Поттером — тиждень завершиться завтра, проте хай там що коїлося явно було значно важливішим за це…​

 — Фоуксе, — сказав Гаррі, доки вона розкрила рота, — оця дівчинка — Герміона Ґрейнджер. Вона зараз зі мною не розмовляє, бо я дурень, але якщо хочеш сидіти на плечі хорошої людини, то вона значно ліпший вибір, ніж я.

Як багато втоми й болю в голосі Гаррі Поттера…​

Та не встигла вона вирішити, що робити, як фенікс зісковзнув з плеча Гаррі (рух нагадував те, як вогонь здіймається сірником, якщо дивитися зі швидкою перемоткою) та метнувся до неї. Навпроти неї зависнув фенікс, він розглядав її своїми очима зі світла та полумʼя.

 — Кар? — запитав фенікс.

Герміона втупилася у фенікса. У неї було таке відчуття, ніби на контрольній вона натрапила на питання, до якого вона забула підготуватися, — найважливіше питання, а вона все своє життя не готувалася до нього жодним чином. Вона не знала, що сказати.

 — Я…​ Мені лише дванадцять, я ще нічого не зробила…​

Фенікс лише легко облетів навколо кінчика свого крила мов створіння зі світла й вогню, власне, саме таким створінням він і був. Тоді майнув назад на плече Гаррі Поттера, і влаштувався там надовго.

 — Дурне хлопчисько, — сказала Падма з іншого боку стола. Видавалося, вона ніяк не могла вирішити — сміятися чи глузувати, — фенікси не для розумних дівчаток, що старанно виконують домашнє завдання. Вони для дурників, що бездумно атакують пʼятьох старших цькувальників-слизеринців. Не дарма ж ґрифіндорські кольори — червоний з золотим, знаєш.

Більшість рейвенкловської вітальні зайшлася дружним сміхом.

Герміона до нього не приєдналася.

Як і Гаррі.

Гаррі закрив обличчя рукою.

 — Передай Герміоні, що мені шкода, — сказав він Падмі ледь не шепотом. — Скажи їй, що я забув, що фенікси — тварини, вони не розуміють часу й планування, вони не розрізняють людей, що будуть здійснювати хороші вчинки пізніше…​ Я взагалі не впевнений, що в них є концепція того, ким є людина, можливо, вони розуміють лише те, що робить людина. Фоукс не знає, що таке дванадцять років. Передай Герміоні, що мені шкода…​ я не мав…​ усе вийшло не так…​

Гаррі вже повернувся в напрямку сходів до спальні й почав повільно туди просуватися.

Герміона не могла дозволити, щоб усе так скінчилося, просто не могла. Вона не знала, спонукало її змагання з Гаррі чи щось інше. Вона просто не могла дозволити, щоб усе скінчилося тим, що фенікс від неї відвернувся.

Вона мусила…​

Її розум звернувся з палким питанням до бездоганної памʼяті, де знайшов лише одну відповідь…​

 — Я збиралася бігти до дементора, щоб спробувати врятувати Гаррі! — відчайдушно крикнула вона вслід червоно-золотому птахові. — Тобто, я й справді почала бігти й усе таке! Це ж було по-дурному й сміливо, чи не так?

Фенікс знову здійнявся з плеча Гаррі з криком-щебетом. Знову полетів до неї мов полумʼя, тричі облетів її, ніби вона була посеред пожежі, і лише на мить фенікс торкнувся її щоки, а тоді полетів назад до Гаррі.

У вітальні Рейвенклову запала тиша.

 — Я ж казав, — гучно вимовив Гаррі, а тоді піднявся сходами.

Він піднявся якось надто швидко, ніби чомусь був дуже легким. Уже за мить не було видно ані його, ані Фоукса.

Рука Герміони тремтіла, коли вона приклала її до того місця, де Фоукс торкнувся її крилом. Невеличка область тепла досі відчувалася там — ніби один шматочок її шкіри дуже лагідно розігріли.

Вона надала відповідь на питання фенікса, як їй здавалося. Проте було таке відчуття, що вона ледь-ледь склала тест — ніби вона отримала 62, хоча могла б отримати 104, якби доклала більше зусиль.

Якби взагалі доклала зусиль.

Вона ж насправді навіть не намагалася, якщо подумати.

Лише виконувала домашні завдання…​

Кого ти врятувала?

* * *

Наслідки, Фоукс:

Кошмари — ось чого очікував хлопець — криків, благань, завивання ураганів порожнечі унаслідок того, як жахіття записуються до пам’яті і, можливо, таким чином стають частиною минулого.

І хлопець знав, що кошмари прийдуть.

Наступної ночі вони прийдуть.

Хлопець спав, і йому снилося, що цілий світ горить — Гоґвортс горить, його дім горить, вулиці Оксфорду горять — усе палає золотим вогнем, що сяє та не поглинає. І всі люди, що йдуть палаючими вулицями, світяться білим яскравіше за вогонь, ніби вони самі були багаттям чи зірками.

Інші хлопці-першокласники заходили до спальні й бачили на власні очі диво, про яке їх уже сповістили чутки. Гаррі Поттер спокійно й нерухомо лежав у своєму ліжку, на його обличчі була усмішка, а на подушці поряд сидів червоно-золотий птах та спостерігав за ним, яскраві крила були розправлені над ним, ніби ковдра над головою.

Розплату було відкладено ще на один день.

* * *

Наслідки, Драко Мелфой:

Драко поправив свою мантію так, щоб зелене оздоблення було прямим. Він змахнув паличкою над власною головою та вимовив чари, про які батько йому розповів був, коли інші діти ще гралися в бруді. Ці чари забезпечували таку чистоту одягу, що жодна порошинка не забруднювала мантію.

Драко взяв таємничий конверт, що його надіслав совою батько, та сховав його у мантії. Він вже застосував Інсендіо та Еверто на таємничій записці.

Тоді він попрямував до сніданку, щоб спробувати сісти саме тієї миті, коли з’явиться їжа. Тоді видаватиметься, ніби всі інші чекали на його появу, щоб почати трапезу. Бо коли ти був нащадком Мелфоїв, ти мав бути першим у всьому, включно зі сніданком — ось чому.

Вінсент та Ґреґорі чекали на нього поряд з дверима до його особистої кімнати. Вони встали навіть раніше за нього, проте, звісно, не були одягнуті настільки охайно.

У слизеринській вітальні нікого не було — навіть якщо хтось вставав так рано, все одно йшов одразу снідати.

У підземеллях було спокійно й тихо, за винятком їхніх власних лунких кроків.

Велика Зала була сповнена стривоженим гамором, незважаючи на відносно малу кількість людей. Дехто з молодших дітей плакав, учні бігали туди-сюди між столами, чи стояли купками й кричали один на одного. Староста в червоному стояв навпроти двох учнів у зеленому та кричав на них, а Снейп крокував до цього неподобства…​

Шум трохи притих, коли люди побачили Драко, багато хто почав витріщатися на нього й замовкнув.

Їжа з’явилася на тарілках. Ніхто навіть не поглянув на неї.

Снейп розвернувся на місці, змінивши ціль, та попрямував просто до Драко.

Клубок застряг у горлі Драко. Невже щось сталося з батьком…​ ні, звісно батько сказав би йому…​ хай що коїться, чому батько йому не розповів…​

Драко побачив мішки під очима Снейпа, коли втомлений вихователь його гуртожитку підійшов ближче. Майстер зіллєваріння ніколи не приділяв надто багато уваги своєму вигляду (і це було слабо сказано), проте цього ранку його мантія була навіть бруднішою й неохайнішою, ніж зазвичай, а також мала додаткові масні плями.

 — Ти не чув? — прошипів вихователь гуртожитку, коли наблизився. — Заради всього святого, Мелфою, ти що, газет не читаєш?

 — Що сталося, профе…​

 — Белатрису Блек хтось витягнув з Азкабану!

 — Що? — шоковано запитав Драко.

Ґреґорі за його спиною вимовив дещо, що не варто було б, а Вінсент лише зойкнув.

Снейп розглядав його примруженими очима деякий час, а тоді різко кивнув.

 — Бачу, Луціус тобі нічого не сказав, — Снейп хмикнув та відвернувся…​

 — Професоре! — вигукнув Драко. Лише зараз він починав розуміти, що це означає, його розум несамовито працював. — Професоре, що мені робити…​ Батько не сказав мені…​

 — Тоді я пропоную, — глузливо кинув Снейп, доки відходив, — щоб ти саме це їм і сказав, Мелфою, як і хотів твій батько!

Драко озирнувся на Вінсента та Ґреґорі, хоча він не знав, навіщо марнує час, — звісно, вони були ще більш спантеличеними, ніж він.

Тоді Драко підійшов до слизеринського стола і сів у дальньому кінці, де ще не було людей.

Драко поклав собі на тарілку омлет з сосисками та автоматично почав їсти.

Белатрису Блек хтось витягнув з Азкабану.

Белатрису Блек хтось витягнув з Азкабану?..

Драко не міг уявити, що це могло означати. Це було цілковито неочікувано — ніби Сонце згасне…​ ну, тобто Сонце цілком очікувано згасне за шість мільярдів років, проте це було так само неочікувано, як якби Сонце згасло завтра. Батько цього б не зробив, Дамблдор би цього не зробив, ніхто не мав би бути здатен це зробити…​ що це означало…​ яка користь з Белатриси після десяти років у Азкабані…​ навіть якщо вона відновить сили, яка користь з могутньої чаклунки, якщо вона цілковито лиха, божевільна й фанатично віддана Темному Лордові, якого більше немає?

 — Гей, — сказав Вінсент, що сидів поряд з Драко, — я не збагну, босе, нащо ми це зробили?

 — Ми цього не робили, йолопе! — різко обірвав його Драко. — Ох, заради Мерліна, якщо навіть ти вважаєш, що ми…​ хіба тато не розповідав тобі історій про Белатрису Блек? Якось вона катувала батька. Вона катувала й твого батька, вона катувала всіх. Темний Лорд одного разу сказав їй використати «Круціо» на собі, і вона зробила це! Вона робила божевільні речі не для того, щоб залякувати й підкоряти людей, вона робила божевільні речі, бо божевільна! Вона сука, ось вона хто!

 — Та невже? — пролунав розгніваний голос з-за спини Драко.

Драко не озирнувся. Ґреґорі й Вінсент прикриють його спину.

 — Я очікувала, що ти зрадієш…​

 — …​почувши, що смертежера звільнили, Мелфою!

Амікус Керроу завжди був одним з інших проблемних людей. Батько якось сказав Драко, що той за жодних обставин не має залишатися з Амікусом сам-на-сам…​

Драко розвернувся й поглянув на Флору й Гестію Керроу з «посмішкою номер три», що означала: «я з найдавнішого шляхетного роду, а ви ні, і так, це має значення». Тоді Драко сказав у їхньому загальному напрямку, проте жодним чином не саме їм:

 — Є смертежери, а є смертежери, — а тоді повернувся до їжі.

Почулися два синхронних розлючених пирхання, а тоді дві пари взуття помчали до протилежного кінця слизеринського стола.

За кілька хвилин до них підбігла Мілісент Булстроуд, їй явно не вистачало повітря, проте вона сказала:

 — Містере Мелфой, ви чули?

 — Про Белатрису Блек? — запитав Драко. — Так…​

 — Ні, про Поттера!

 — Що?

 — Поттер вчора ходив з феніксом на плечі, і він мав такий вигляд, ніби його протягли через десять ліг бруду, подейкують, що фенікс переніс його в Азкабан, щоб спробувати зупинити Белатрису, і він бився з нею на дуелі, і вони підірвали половину фортеці!

 — Що? — вигукнув Драко. — Ой, та просто не може бути, щоб…​

Драко затнувся.

Він уже чимало разів казав таке про Гаррі Поттера, і вже помітив тенденцію.

Мілісент побігла розповідати комусь ще.

 — Ти ж не можеш справді повірити…​ — почав Ґреґорі.

 — Я вже чесно не знаю, — відповів Драко.

За декілька хвилин, коли Теодор Нот вже сів навпроти нього, а Вільям Розьє вже приєднався до близнючок Керроу, Вінсент злегка підштовхнув його й сказав «Там».

Гаррі Поттер зайшов до Великої Зали.

Драко уважно його розгледів.

На обличчі Гаррі не було ані тривоги, ані подиву, ані шоку — лише…​

Лише той самий неуважний, зосереджений на чомусь внутрішньому Гаррі, коли він намагався знайти відповідь на питання, що його Драко ще не міг зрозуміти.

Драко поквапом підвівся з лавки, кинув команду «Залишайтеся тут» і статечно пішов до Гаррі.

Видавалося, що той помітив наближення Драко лише коли повертав до рейвенкловського стола, а Драко…​

…​швидко кинув оком на Гаррі…​

…​а тоді пройшов повз нього й вийшов з Великої Зали.

За хвилину Гаррі визирнув з-за рогу до невеличкої кам’яної ніші, де чекав Драко. Це, звісно, не введе усіх в оману, проте залишить їм спроможність на правдоподібне заперечення.

 — Квієтус, — сказав Гаррі. — Драко, що…​

Драко дістав з мантії конверт.

 — У мене є повідомлення від батька для тебе.

 — Га? — вимовив Гаррі, взяв конверт з рук Драко, і доволі неохайно його розірвав. Тоді витягнув аркуш пергаменту, розгорнув його та…​

Гаррі різко втягнув повітря.

Тоді Гаррі поглянув на Драко.

А тоді Гаррі знову поглянув на пергамент.

Запала мовчанка.

 — Луціус сказав тобі відзвітувати про мою реакцію на це? — запитав Гаррі.

Драко на мить замислився, почав зважувати можливі відповіді, розкрив рота…​

 — Уже бачу, що так, — сказав Гаррі, а Драко вилаяв себе — він мав би впоратися краще, тільки було важко вирішити. — Що ти йому скажеш?

 — Що ти здивувався, — сказав Драко.

 — Здивувався, — сухо повторив Гаррі. — Ага. Добре. Скажи йому це.

 — А що там? — запитав Драко. А коли побачив, що Гаррі вагається, додав: — Якщо ти спілкуєшся з батьком за моєю спиною…​

Тоді Гаррі без жодного слова передав папір Драко.

Там було написано:

Я знаю, що це зробив ти.

 — ЯКОГО…​

 — Саме це я й хотів спитати, — сказав Гаррі. — У тебе є хоч якісь ідеї, що з твоїм татом не так?

Драко витріщився на Гаррі.

 — А ти зробив це? — запитав Драко.

 — Що? Навіщо мені б це…​ Як я міг…​

 — Ти зробив це, Гаррі?

 — Ні! Звісно ні!

Драко уважно слухав, та не почув ані непевності, ані тремтіння голосу.

Тож Драко кивнув та сказав:

 — Гадки не маю, про що батько думає, проте не може — і я маю на увазі просто неможливо, — щоб це було до добра. І, ем…​ подейкують також…​

 — Про що, — стомлено сказав Гаррі, — подейкують, Драко?

 — Фенікс справді переніс тебе до Азкабану, щоб ти спробував не дати Белатрисі Блек утекти…​

* * *

Наслідки: Невіл Лонґботом

Гаррі тільки-но сів за рейвенкловський стіл. Він сподівався швидко з’їсти хоч щось. Він знав, що має напевно кудись піти обміркувати всіляке, проте в ньому ще залишилося тихе відлуння спокою фенікса (навіть після зустрічі з Драко), і він не хотів його відпускати. Ще лишилися спогади про красу якогось сну, хоча більше нічого про цей сон він не пам’ятав. А та його частина, що не відчувала спокою, просто чекала, доки на нього не зваляться всі ковадла, щоб коли він піде кудись усамітнитися й обміркувати все, він міг обробити всі нещастя гуртом.

Гаррі стиснув виделку рукою, підняв трохи м’ячки й підніс до рота…​

А тоді пролунав вереск.

Хтось весь час скрикував, коли дізнавався про новини, проте вуха Гаррі впізнали цей скрик…​

Гаррі миттєво підскочив з лавки і вже рушив до гафелпафського стола. Йому стало жахливо зле. Це був один з факторів, які він не розглянув, коли вирішив скоїти цей злочин, адже професор Квірел запланував, що ніхто не має дізнатися. І тепер, після всього, Гаррі просто…​ просто не подумав про це…​

Це, з гіркотою сказав гафелпафець, також твоя провина.

Та коли Гаррі дістався туди, Невіл уже сидів та їв смажені котлети під гостросмоквяним соусом.

Руки Невіла тремтіли, проте він різав їжу, їв її, і нічого не впускав.

 — Привіт, генерале, — сказав Невіл, його голос був майже рівним. — Чи бився ти вчора з Белатрисою Блек на дуелі?

 — Ні, — сказав Гаррі. Його власний голос з якоїсь причини був нерівним.

 — Як я й думав, — сказав Невіл. Знову почувся скрегіт, коли ніж розрізав сосиску. — Я збираюся вистежити й вбити її. Чи можу я розраховувати на твою допомогу?

У натовпі гафелпафців, що зібралися навкруги, почулися зойки.

 — Якщо вона прийде по тебе, — сипло сказав Гаррі, якщо це все була жахлива помилка, якщо все було брехнею, — я захищатиму тебе до останнього подиху, — не дозволю тобі постраждати від моїх дій за жодних обставин, — проте я не допомагатиму тобі шукати її, Невіле. Друзі не допомагають друзям коїти самогубство.

Виделка Невіла завмерла посеред шляху до його рота.

І продовжила рух, Невіл узяв шматок м’яса й прожував його.

І проковтнув.

А тоді сказав:

 — Я не маю на увазі прямо зараз. Я маю на увазі після випуску з Гоґвортсу.

 — Невіле, — сказав Гаррі, старанно контролюючи свій голос, — я гадаю, що навіть після випуску, це все одно буде вкрай дурний вчинок. Мають бути значно досвідченіші аврори, що знайдуть її…​ — от дідько, погано підібрав слова…​

 — Послухай його! — сказав Ерні Макмілан.

 — Неві, будь ласка, обміркуй це, він має рацію! — благала старша дівчина, що стояла поряд з Невілом.

Невіл підвівся.

 — Будь ласка, не йдіть за мною, — сказав він.

Невіл залишив їх усіх позаду. Гаррі й Ерні бездумно зробили кілька кроків за ним, як і деякі інші гафелпафці.

Невіл сів за ґрифіндорський стіл, і здалеку (їм довелося напружитися, щоб розчути) почувся його голос:

 — Я збираюся вистежити й вбити її після випуску, хтось хоче допомогти?

Принаймні пʼятеро людей відповіли «Так», а Рон Візлі гучно сказав:

 — Ставайте всі в чергу, зранку мені прийшла сова від мами. Вона каже передати всім, щоб Белатрису залишили їй.

 — Молі Візлі проти Белатриси Блек? За дурнів нас маєте? — сказав хтось.

Рон взяв з тарілки мафін та зважив його у руці…​

Хтось торкнувся плеча Гаррі. Коли він озирнувся, побачив незнайому старшу дівчину в мантії із зеленим оздобленням, що віддала йому пергаментний конверт та швидко пішла геть.

Гаррі деякий час розглядав конверт, а потім підійшов до найближчої стіни. Це не забезпечувало усамітнення, проте Гаррі вважав, що цього буде достатньо. Крім того, він не хотів справляти враження, ніби йому треба було багато приховувати.

Це була система доставки Слизерину, її використовували, коли хотіли з кимось спілкуватися так, щоб ніхто не знав, що ви спілкувалися. Відправник давав конверт разом з десятьма кнатами комусь, хто мав репутацію надійного посильного. Той забирав пʼять кнатів і передавав конверт іншому посильному разом з пʼятьма кнатами. Другий посильний відкривав конверт та діставав з нього інший конверт, на якому було написано, кому його треба доставити. Таким чином ніхто з двох посильних не знав і відправника, і отримувача, тобто ніхто більше не знав, що вони спілкувалися…​

Коли Гаррі підійшов до стіни, він прикрив конверт мантією та розкрив його під складками тканини. Тоді обережно кинув оком на пергамент, що він його дістав.

Там було написано:

Кабінет ліворуч від трансфігурації, восьма ранку.

Л.Л.

Гаррі витріщився на напис. Він намагався згадати когось з ініціалами Л.Л.

Його розум шукав…​

Шукав…​

Знайшов…​

 — Дівчинка з «Базікала»? — здивовано прошепотів Гаррі й стулив пельку. Їй було лише десять років, вона взагалі не мала бути в Гоґвортсі!

* * *

Наслідки: Лесат Лестранж.

Гаррі стояв у вільному кабінеті поряд з трансфігурацією о восьмій ранку й чекав. Принаймні він встигнув трохи поїсти перед зустріччю з черговою катастрофою — Луною Лавґуд…​

Двері в кімнату відчинилися, і Гаррі побачив, і подумки справді сильно себе копнув.

Ще одна річ, про яку він не подумав, ще одна річ, про яку він справді мав би подумати.

Мантія із зеленим оздобленням старшого хлопця сиділа криво, на ній виднілися червоні плями, що дуже скидалися на кров, а куточок його рота було розрізано й вилікувано — за допомогою «Епіскі» чи інших простих медичних чарів, що не повністю виліковували рани.

На лиці Лесата Лестранжа були доріжки від сліз: свіжих та напіввисохлих, а також була волога в очах, що свідчила про майбутні сльози.

 — Квієтус, — сказав старший хлопець, — Гоменум Ревеліо, — і ще купу інших заклять, а Гаррі все безуспішно намагався думати.

Потім Лесат опустив паличку та сховав її в мантії. Хлопець опустився на вкриту порохом підлогу, цього разу повільно й офіційно.

Він схилив голову вниз, аж доки його чоло не торкнулося пороху. Гаррі б щось сказав, та він втратив голос.

 — Моє життя належить вам, володарю, як і моя смерть, — нерівним голосом сказав Лесат Лестранж.

 — Я, — сказав Гаррі, та в його горлі був величезний клубок, що заважав розмовляти, — я…​ — не мав до цього жодного стосунку мав би він сказати прямо зараз, втім, невинному Гаррі теж було б важко розмовляти…​

 — Дякую, — прошепотів Лесат, — дякую, володарю, ох, дякую, — хлопець на колінах почав придушено схлипувати. Гаррі міг бачити лише чорне волосся на його потилиці, обличчя він не бачив. — Я був таким дурнем, володарю. Невдячним покидьком, не гідним служити вам, я не здатен достатньо себе принизити, адже я…​ Я кричав на вас після того, як ви мені допомогли, бо гадав, що ви мені відмовили, і лише сьогодні зранку я збагнув, яким недоумком був, що просив вас у присутності Лонґботома…​

 — Я не мав до цього жодного стосунку, — сказав Гаррі.

(Було досі дуже важко прямо брехати.)

Лесат повільно підняв голову з підлоги й поглянув на Гаррі.

 — Я розумію, володарю, — сказав старший хлопець, його голос трохи тремтів, — ви не вірите в мої здібності, і справді я вже показав, який я дурень…​ Я лише хотів сказати, що я вдячний, і що я розумію, що певно було важко врятувати й одну людину, тепер вони напоготові, що ви не можете…​ врятувати батька…​ та я вдячний, я тепер завжди буду вдячний вам. Якщо вам колись буде користь з такого негідного слуги, покличте мене, хай де я буду, і я прийду, володарю…​

 — Я жодним чином до цього не причетний.

(Та щоразу ставало легше.)

Лесат поглянув на Гаррі, і непевно запитав.

 — Я можу йти, володарю?..

 — Я не твій володар.

 — Так, володарю, я розумію, — сказав Лесат. Він підвівся з підлоги, випрямився й глибоко вклонився, а тоді пішов до дверей.

Вже коли рука Лесата торкнулася дверної ручки, він зупинився.

Гаррі не бачив обличчя Лесата, коли той запитав:

 — Ви відправили її кудись, де про неї піклуватимуться? Вона про мене не питала?

А Гаррі абсолютно рівним голосом сказав:

 — Будь ласка, припини. Я жодним чином до цього не причетний.

 — Так, володарю, вибачте, володарю, — сказав Лесат.

Слизеринець відчинив двері й зачинив їх за собою. Гаррі чув, як він прискорився й побіг, та недостатньо швидко, щоб Гаррі не почув, як він почав схлипувати.

Чи заплакав би я? думав Гаррі. Якби я нічого не знав, якби я був невинним, чи заплакав би я зараз?

Гаррі не знав, тож просто витріщався на двері.

А якась неймовірно нетактовна його частина подумала: Ура, ми виконали квест і отримали посіпаку…​

Стули пельку. Якщо ти колись захочеш щодо чогось голосувати…​ стули пельку.

* * *

Наслідки, Амелія Боунз:

 — Тобто небезпеки для його життя більше немає, як я розумію, — сказала Амелія.

Цілитель — старий чоловік у білій мантії (він був маґлівського роду й дотримувався якоїсь дивної маґлівської традиції, про яку Амелія ніколи не питала, хоча особисто вона вважала, що через це він скидався на привида) — похитав головою та сказав:

 — Точно немає.

Амелія поглянула на непритомну людину, що відпочивала у ліжку цілителів, на опіки й згорілу плоть. Тонкий коцик, що його прикривав був заради порядності, відсунули за її наказом.

Він може повністю одужати.

Може й не повністю.

Цілитель сказав був, що зарано для впевненості.

Тоді Амелія поглянула на іншу відьму у кімнаті — детектива.

 — І ти стверджуєш, — сказала Амелія, — що паливо для горіння було трансфігуроване з води, імовірно, у формі льоду.

Детектив кивнула головою й дещо спантеличено сказала:

 — Було б значно гірше, якби не…​

 — Як це мило з їхнього боку, — кинула вона, а тоді стомлено притисла руку до чола. Ні…​ ні, це справді була доброта. На останньому етапі втечі вже не було жодного сенсу когось дурити. Хай хто це зробив, відповідно, справді старався мінімізувати шкоду, і він розмірковував про те, що аврори дихатимуть димом, а не про те, що хтось потрапить під вогонь. Якби цей хтось досі керував пристроєм, без сумнівів, він би направив реактивний бух з більшим милосердям.

Та Белатриса Блек вилетіла з Азкабану на реактивному бухові сама — з цим погоджувалися всі аврори, що були свідками. Чари антирозілюзнення були активні, і на бухові була лише одна жінка, хоча мітла була двомісною.

Якійсь хорошій невинній людині, що була здатна на чари патронуса, задурили голову, щоб вона врятувала Белатрису Блек.

Невинна людина, що билася з Одноруком Барі та обережно підкорила досвідченого аврора без істотної для нього шкоди.

Якась невинна людина трансфігурувала паливо для маґлівського артефакту, що на ньому вони вдвох мали втекти з Азкабану, із замороженої води — бо піклувалася про її аврорів.

На цьому користь цієї людини для Белатриси Блек скінчилася.

Здавалося б, будь-хто здатний здолати Однорука Барі мав би передбачити, що буде далі. З іншого боку, здавалося б, ніхто здатний на чари патронуса не мав би й намагатися врятувати Белатрису Блек.

Амелія опустила руку на очі й заплющила їх. Мить вона присвятила оплакуванню. Цікаво, хто це був, і як Відомо-Хто ним маніпулював…​ яка історія була здатна переконати…​

Лише хвилину потому вона збагнула, що ця думка означала, що вона починала вірити. Можливо через те, що, хай як складно було повірити Дамблдорові, ставало дедалі важче не впізнати руку цього холодного, темного інтелекту.

* * *

Наслідки, Албус Дамблдор:

Так, до кінця сніданку лишилося лише пʼятдесят сім секунд, і йому довелося використати чотири оберти часовороту, проте зрештою, Албус Дамблдор встигнув.

 — Директоре? — ввічливо пискнув професор Філіус Флитвік, коли старий чарівник проходив повз нього дорогою до свого місця. — Містер Поттер залишив вам повідомлення.

Старий чарівник зупинився. Він питально подивився на професора чарів.

 — Містер Поттер сказав, що коли прокинувся, усвідомив, як несправедливо було те, що він сказав вам після того, як Фоукс кричав. Містер Поттер сказав, що вибачається лише за цю частину, а не за решту.

Старий чарівник не відводив погляду від свого професора чарів і мовчав.

 — Директоре? — пискнув Філіус.

 — Перекажи йому, що я сказав дякую, — сказав Албус Дамблдор, — та мудріше слухати феніксів, ніж старих мудрих чарівників, — і він сів на своє місце за три секунди до того, як уся їжа зникла.

* * *

Наслідки, професор Квірел:

 — Ні, — гаркнула мадам Помфрі на дитину, — вам не можна його побачити! Не можна його розпитувати! Не можна поставити йому навіть одне малесеньке питаннячко! Він лежатиме у ліжку й нічого не робитиме принаймні три дні!

* * *

Наслідки, Мінерва Макґонеґел:

Вона прямувала до шкільної лікарні, а Гаррі Поттер ішов від неї, і вони мали пройти одне повз одного.

У його погляді не було злості.

Не було суму.

Цей погляд ніби взагалі нічого не містив.

Ніби…​ ніби він дивився на неї достатньо довго, щоб було зрозуміло, що він не уникає її погляду, і ані секундою довше.

А тоді відвів погляд ще до того, як вона визначилася, як треба на нього подивитися. Ніби він хотів позбавити її цього обовʼязку.

Він нічого їй не сказав, коли пройшов повз неї.

Вона теж промовчала.

Що вона могла сказати?

* * *

Наслідки, Фред та Джордж Візлі:

Вони аж зойкнули, коли завернули за ріг і побачили Дамблдора.

Не через те, що директор зʼявився нізвідки і суворо на них витріщався. Дамблдор завжди так робив.

Та чарівник був у офіційній чорній мантії та видавався дуже древнім і дуже могутнім. Він дивився на них двох ПРОНИЗЛИВИМ ПОГЛЯДОМ.

 — Фреде та Джордже Візлі! — промовив Дамблдор Голосом Могутності.

 — Так, директоре! — сказали вони, миттю випроставшись і віддавши йому честь — вони таке бачили на якихось старих світлинах.

 — Слухайте уважно! Ви друзі Гаррі Поттера, це так?

 — Так, директоре!

 — Гаррі Поттер у небезпеці. Йому не можна покидати захисних чарів Гоґвортсу. Почуйте мене, сини Візлі, я благаю вас. Ви знаєте, що в мені не менше від Ґрифіндора, ніж у вас, і що я знаю, що є правила вищі за правила. Але це, Фреде та Джордже, є надзвичайно важливим, цього разу не має бути жодних винятків — ані маленьких, ані великих! Якщо ви допоможете Гаррі покинути Гоґвортс, він може померти! Якщо він відправить вас на завдання — можете йти, просить дістати йому щось — можете допомогти, та якщо він попросить вас допомогти йому самому вишмигнути з Гоґвортсу, ви маєте відмовити! Ви розумієте?

 — Так, директоре! — насправді бездумно сказали вони, а тоді обмінялися непевними поглядами…​

Яскраво-сині очі директора уважно їх розглядали.

 — Ні, не бездумно. Якщо Гаррі попросить його вивести назовні, ви маєте відмовити. Якщо він спитає вас, як вийти назовні, ви маєте відмовити. Я не проситиму вас доповісти про це мені, бо знаю, що ви цього ніколи не зробите. Та благайте його від мого імені прийти до мене, якщо це так важливо, щоб я його охороняв, коли він піде. Фреде, Джордже, мені прикро піддавати вашу дружбу таким випробуванням, проте йдеться про його життя.

Близнюки довго дивилися один на одного — вони не спілкувалися, лише думали однакові думки одночасно.

Вони перевели погляди на Дамблдора.

Дрижаки пройшлися їхніми тілами, коли вони вимовили це імʼя:

 — Белатриса Блек.

 — Ви безсумнівно можете вважати, — сказав директор, — що все принаймні так погано.

 — Гаразд…​

 — …​зрозуміли.

* * *

Наслідки, Аластор Муді й Северус Снейп:

Коли Аластор Муді втратив був око, він примусово попросив одного з найосвіченіших рейвенкловців — Семʼюела Г. Лиала, кому Муді не довіряв трохи менше, ніж пересічній людині, бо не повідомив був про те, що той незареєстрований вовкулака. І заплатив Лиалу, щоб той склав список усіх відомих магічних очей, і всі відомості про їхнє поточне місце перебування.

Коли Муді отримав список, він не марнував часу на те, щоб його дочитати, адже першим пунктом було Око Венса, що було відомим ще до епохи Гоґвортсу, і наразі було власністю могутнього темного чаклуна, що панував у якійсь крихітній всіма забутій країні-пеклі, що розташовувалася достатньо далеко від Британії, щоб не перейматися всілякими дурними правилами.

Ось як Аластор Муді втратив ліву ногу й придбав Око Венса, і як пригноблені душі Урулату були звільнені приблизно на два тижні, доки інший темний чаклун не прийшов на місце попереднього.

Він міг далі полювати на Ліву ногу Венса, проте вирішив цього не робити, коли зрозумів, що всі саме на це й очікуватимуть.

Зараз Дикозор Муді повільно обертався, повсякчас обертався, щоб спостерігати за цвинтарем у Малому Генґелтоні. Це місце мало б бути значно похмурішим, проте в яскравому денному світлі воно було просто покритою травою землею зі звичайними надгробками, обмежованими парканчиками з крихкого металу, які було вкрай легко перелізти. Такі паркани маґли використовували замість захисних чарів. (Муді не міг збагнути, що маґли про це думали. Вони що, вдавали, що мають захисні чари чи що? І він вирішив не питати, чи маґли-злочинці вдають, що вірять у це.)

Насправді, Муді не треба було обертатися, щоб спостерігати за цвинтарем.

Око Венса сприймало світ у всіх напрямках навколо, незалежно від того, куди воно було направлене.

Та не було жодної причини дозволяти колишньому смертежерові на кшталт Северуса Снейпа про це знати.

Інколи люди називали Муді «параноїком».

Муді завжди казав їм, щоб вони вижили після ста років полювання на темних чаклунів, а потім йому про це розповідали.

Якось Дикозор Муді вирішив визначити, скільки часу йому було потрібно, щоб досягти того, що він тепер вважав доречним рівнем обачності, — зважив, скільки досвіду йому знадобилося, щоб бути успішним через свою підготовку, а не через удачу, — і почав підозрювати, що більшість аврорів стільки не жили. Муді якось сказав про це Лиалу, той щось записував і підраховував, і тоді сказав йому, що в середньому мисливець на темних чаклунів помирав вісім з половиною разів перед досягненням відповідної «параноїдальності». Це багато чого пояснювало, якщо, звісно, Лиал не збрехав.

Вчора Албус Дамблдор розповів Дикозору Муді, що Темний Лорд за допомогою невимовних темних мистецтв пережив смерть власного тіла, і тепер прокинувся десь за кордоном, і шукає шляхів повернути свою могутність та почати чаклунську війну знову.

Хтось інший, напевно, поставився б до цього скептично.

 — Повірити не можу, що ніхто з вас не розповів мені про цю штуку з воскресінням, — різко сказав Дикозор. — Ти хоч розумієш, скільки часу доведеться витратити, щоб обробити могилу кожного предка кожного темного чаклуна, якого я вбивав, що може бути достатньо розумним, щоб створити горокракс? Ви не лише зараз вирішили обробити цю, так?

 — Я оновлюю зілля щороку, — спокійно сказав Северус Снейп. Він відкрив третій флакончик з, як він стверджував, сімнадцяти пляшок, і почав змахувати над ним паличкою. — Могили інших предків ми обробили лише довготривалими речовинами, адже в декого з нас менше вільного часу, ніж у тебе.

Муді спостерігав, як рідина спіраллю витікає з пляшки й зникає, щоб зʼявитися в кістках на місці, де колись був кістковий мозок.

 — І все ж ви вважаєте, що варто створити пастку, а не просто знищити кістки натомість.

 — У нього є інші шляхи до життя, якщо він побачить, що цей заблоковано, — сухо сказав Снейп, відкриваючи четверту пляшку. — І щоб ти не питав, це має бути оригінальна могила, місце першого поховання, кістка має бути забрана під час ритуалу, а не раніше. Тому він не міг взяти її раніше. Також немає сенсу замінювати скелет слабшим предком. Він одразу помітить, що в ньому немає сили.

 — Хто ще знає про цю пастку? — вимогливо запитав Муді.

 — Ти. Я. Директор. Більше ніхто.

Муді хмикнув.

 — Пха. Чи розповів Албус Амелії, Бартеміусу й цій жінці Макґонеґел про ритуал воскресіння?

 — Так…​

 — Якщо Волді дізнається, що Албус знає про ритуал воскресіння, і що Албус розповів їм, то Волді збагне, що Албус розповів і мені, а Волді знає, що я про це подумаю, — Муді засудливо похитав головою. — Що це за інші шляхи до життя?

Рука Снейпа завмерла з пʼятою пляшкою (звісно, вона була розілюзнена, уся операція була розілюзнена, проте це для Муді мало що змінювало, бо в зорі Ока лише позначало речі як «намагається сховатися»).

 — Тобі не варто знати, — сказав колишній смертежер.

 — Ти вчишся, синку, — з легким схваленням сказав Муді. — Що у пляшках?

Снейп відкоркував пʼяту пляшку, вказав на неї паличкою, щоб рідина потекла до могили й сказав:

 — У цій? Це маґлівський наркотик під назвою ЛСД. Вчорашня розмова надихнула мене на роздуми про маґлівські речі, і ЛСД видається найцікавішим варіантом, тож я швидко трохи придбав. Якщо вбудувати його в зілля воскресіння, гадаю, ефекти будуть безповоротними.

 — Що воно робить? — запитав Муді.

 — Кажуть, ефект неможливо описати будь-кому, хто його не використовував, — протягнув Снейп, — а я його не використовував.

Муді схвально кивнув, а Снейп відкрив шостий флакончик.

 — А тут що?

 — Любовне зілля.

 — Любовне зілля?

 — Не звичайне. Воно створить двосторонній звʼязок між ним та милою вейлою на імʼя Верданді. Директор сподівається, що якщо вони справді покохають одне одного, то це зможе призвести до спокути навіть його.

 — Пфа! Цей клятий сентиментальний дурень…​

 — Погоджуюся, — спокійно сказав Северус Снейп, не відволікаючись від роботи.

 — Принаймні скажи, що десь тут є отрута пляпазура.

 — Другий флакон.

 — Порошок іокейн.

 — Чи то чотирнадцята, чи то пʼятнадцята пляшка.

 — Остовпіння Бала, — сказав Муді. Цей наркотик викликав надзвичайно сильне звикання, а також цікаві побічні ефекти на людях зі слизеринськими схильностями. Муді знав одного темного чаклуна на цих наркотиках, що здійснив сміховинно складний план, щоб жертва доторкнулася одного конкретного летиключа замість того, щоб просто заплатити комусь, щоб той кинув жертві зачаклований кнат, коли вона буде в місті наступного разу. І після всієї цієї праці наркоман наклав ще й удруге чари «Летпус» на тому ж летиключі, щоб при другому доторку жертва повернулася до безпеки. Донині, навіть враховуючи наркотик, Муді не міг уявити, що відбувалося в голові людини, коли вона накладала другий «Летпус».

 — Десята, — сказав Снейп.

 — Отрута василіска, — запропонував Муді.

 — Що? — вигукнув Снейп. — Отрута змії є одним з інгредієнтів зілля воскресіння! Вже не кажучи про те, що вона знищить кістки й решту речовин! Та й де ми зможемо дістати…​

 — Заспокойся, синку. Я лише перевіряв, чи можна тобі довіряти.

Дикозор Муді продовжив своє (таємно непотрібне) обертання, споглядаючи за цвинтарем, а майстер зіллєваріння продовжив заливати речовини.

 — Стривай, — раптом сказав Муді. — А звідки ти знаєш, що саме тут насправді…​

 — Бо на надгробку, що його легко перемістити, написано «Том Редл», — сухо сказав Снейп. — І я щойно виграв у директора десять серпиків. Він закладався, що ти про це подумаєш до пʼятої пляшки. От і вся постійна пильність.

Запала мовчанка.

 — Скільки часу знадобилося Албусові, щоб збаг…​

 — Три роки після того, як ми дізналися про ритуал, — сказав Снейп, і в його голосі не чулося звичайної сардонічної тягучості. — Зараз видається, що варто було б проконсультуватися з тобою раніше.

Снейп відкоркував девʼяту пляшку.

 — Ми також отруїли всі інші могили довготривалими речовинами, — зазначив колишній смертежер. — Можливо, ми на правильному цвинтарі. Він міг не планувати це все вже коли вбивав свою родину, і він не міг перемістити саму могилу…​

 — Справжнє місце вже не нагадує цвинтар, — сухо сказав Муді. — Він перемістив решту могил та змінив памʼять маґлів. Навіть Белатриса Блек про це не знатиме, доки не почнеться ритуал. Ніхто не знає справжнє розташування, крім нього.

Вони продовжили свою марну роботу.

* * *

Наслідки, Блез Забіні:

Слизеринську вітальню можна було влучно й точно описати як мілітаризовану зону. Щойно ви проходили крізь отвір портрета, ви бачили, що ліва половина кімнати точно-не-розмовляє з правою, і навпаки. Було абсолютно зрозуміло, і не було потреби комусь пояснювати, що варіанту не вибрати сторону не було.

Посеред кімнати стояв один стіл, за яким сидів Блез Забіні. У нього тепер була репутація, і він не збирався її втрачати.

* * *

Наслідки, Дафна Ґрінґрас і Трейсі Девіс:

 — Робила сьогодні щось цікаве? — запитала Трейсі.

 — Ні, — відповіла Дафна.

* * *

Наслідки, Гаррі Поттер:

Якщо достатньо високо піднятися в Гоґвортсі, то навколо не залишиться людей — навкруги будуть коридори, вікна, сходи, подеколи портрет, а інколи щось цікаве на кшталт бронзової статуї пухнастої істоти, що нагадує маленьку дитину й тримає незвичний плаский спис…​

Якщо достатньо високо піднятися в Гоґвортсі, то навколо не залишиться людей, що було Гаррі до смаку.

Існували значно гірші місця увʼязнення. Насправді, напевно неможливо було вигадати ліпшого місця для увʼязнення, ніж древній замок з фрактальною вічно-мінливою структурою, тобто в ньому навіть не закінчувалися нові місця для досліджень. Замок був наповнений цікавими людьми й цікавими книжками та неймовірно важливими знаннями, про які нічого не було відомо маґлівській науці.

Якби Гаррі не сказали, що йому заборонено звідси піти, він напевно сам шукав би нагоди залишитися в Гоґвортсі довше, він би хитрував і жертвував би чимось заради цього додаткового часу. Гоґвортс був буквально оптимальним. Напевно не в усіх можливих світах, але на справжній планеті Земля — безперечно був місцем максимальних веселощів.

Чому землі замку стали настільки меншими, настільки менш цікавими, як могла решта світу раптом стати настільки цікавішою та важливішою, щойно Гаррі повідомили, що він не має права туди потрапити? Він провів тут місяці, і не відчував впродовж цього часу анікраплі клаустрофобії.

Тизнаєшпро дослідження з цієї теми, зазначила якась його частина, це стандартні ефекти нестачі, наприклад, щойно в одному графстві заборонили фосфатні засоби для миття, люди, що ніколи раніше про такі й не чули, їхали в сусіднє графство, щоб купити величезну кількість фосфатного миючого засобу, і опитування виявили, що вони вважали, що ці засоби мʼякіші й ефективніші, а також легше змиваються…​ А якщо дати дворічній дитині вибір між вільнодоступною іграшкою та іграшкою за барʼєром, який вона здатна обійти, то вона проігнорує вільнодоступну іграшку та піде за барʼєр…​ Продавці добре це знають і успішно продають товар, просто сказавши, що він невдовзі скінчиться…​ Усе це було описано в книжці Чалдині «Вплив» — усе, що ти зараз відчуваєш. Трава завжди зеленіша там, де тобі заборонено бути.

Якби Гаррі не повідомили, що йому заборонено йти, він би напевно з радістю погодився залишитися в Гоґвортсі на літо…​

…​та не на решту життя.

Це й справді було проблемою.

Хтозна, чи існує взагалі темний лорд Волдеморт, щоб Гаррі зміг його перемогти?

Хтозна, чи Той-Кого-Не-Можна-Називати не був лише витвором уяви старого чарівника-що-можливо-не-лише-вдає-божевільного?

Тіло Лорда Волдеморта згоріло дотла, коли його знайшли, а такої речі, як душа, не могло існувати. Яким чином Лорд Волдеморт міг досі жити? Яким чином Дамблдор знав, що він живий?

А якщо темного лорда не існувало, то Гаррі не може його перемогти, і буде увʼязнений у Гоґвортсі назавжди.

…​можливо, йому юридично буде можна втекти після випуску у сьомому класі — шість років, чотири місяці й три тижні від сьогодні. Це було не так уже й довго, коли йшлося про проміжки часу — лише видавалося, ніби це так довго, що й протони встигнуть розпастися.

Але проблема була не лише в цьому.

Не лише свобода Гаррі була на кону.

Директор Гоґвортсу, головний маг Чарверсуду, Верховний речник Міжнародної конфедерації чаклунів непомітно розповсюджував інформацію про небезпеку.

Хибну інформацію.

І винен у цьому був Гаррі.

Памʼятаєш, сказала та його частина, що вдосконалювала його здібності, ти якось розмірковував, як у різноманітних професіях є різноманітні методи бути чудовим, як чудовий вчитель не нагадує чудового сантехніка, та всі вони мають деякі спільні методи уникнення дурної поведінки, і однією з найважливіших технік є вміння визнати свої дрібні помилки, доки вони не перетворилися на ВЕЛИКІ помилки?

…​хоча, насправді, це вже явно підпадало під категорію ВЕЛИКИХ помилок…​

Йдеться про те, сказав його внутрішній радник, що ситуація стає гіршою буквально щохвилини. Це нагадує те, як шпигуни обертають людей. Вони змушують їх скоїти невеличкий злочин, а тоді за допомогою цього невеличкого злочину шантажують їх, щоб вони скоїли більший злочин, а тоді використовують ЦЕЙ злочин, щоб змусити їх скоїти ще страшніші речі, аж доки шантажист не володіє вже їхньою душею.

Хіба ти якось не обмірковував те, що якби ця людина, яку шантажують, могла б передбачити весь цей шлях, то вона б просто вирішила прийняти удар після першого кроку, отримати шкоду від викриття першого злочину? Хіба ти не вирішив, що так і зробиш, якщо хтось колись спробує шантажувати тебе тим, що викриє щось дрібне, щоб ти скоїв щось страшне? Хіба ти не бачиш паралелі з поточною ситуацією, Гаррі Джеймсе Поттере-Еванс-Веррес?

Тільки от злочин не був маленьким, уже не був маленьким. Купа дуже впливових людей будуть вкрай розлючені, і не лише через хибну інформацію про небезпеку, а ще й тому, що він звільнив Белатрису з Азкабану. Якщо Темний Лорд справді існував, і якщо він прийде по Гаррі пізніше, то війну, можливо, уже буде програно…​

А ти не вважаєш, що на них справить враження твоя чесність, раціональність і завбачливість, те, що ти зупинив сніжок, доки той не перетворився на лавину?

На жаль, Гаррі так не вважав. І по недовгих роздумах, хай яка його частина запропонувала таке, мала погодитися, що це було абсурдно оптимістично.

Ноги принесли його до відчиненого вікна. Гаррі нахилився, сперся руками на підвіконня й почав оглядати землі Гоґвортсу з висоти.

Коричневий — це були голі дерева, жовтий — мертва трава, блакитний лід — замерзлі струмки…​ Хай який шкільний чиновник нарік це все «Забороненим лісом», він зовсім не розумів маркетингу — назва лише розпалювала бажання туди потрапити. Сонце вже котилося за обрій, а Гаррі вже міркував годинами, переважно в нього були одні й ті самі думки знову й знову, проте з важливими відмінностями щоразу, ніби він ходив не колами, а забирався спіраллю, або спускався нею.

Він досі не міг повірити, що пройшов через усю пригоду з Азкабаном, — він вимкнув патронуса, доки той не забрав його життя; паралізував аврора; вигадав, як приховати Белу від дементорів; зустрів дванадцять дементорів та залякав їх, винайшов мітлу-ракету й полетів на ній…​ він пройшов через усю пригоду й жодного разу в нього не виникло думки «Я маю це витримати…​ бо…​ обіцяв Герміоні, що повернуся з обіду!» Він відчував, що це назавжди втрачена можливість. Бо, не зробивши це належним чином першого разу, він вже ніколи не зможе зробити це правильно, хай які виклики чекають на нього, і хай яку обіцянку він дасть. Бо тоді він робитиме це вимушено й незграбно — лише щоб якось компенсувати те, що забув про це першого разу, а не героїчно думатиме про щось, як він міг би, якби лише згадав про свою обіцянку Герміоні. Ніби ця помилка була безповоротною, давали лише одну спробу, і треба було все робити правильно першого ж разу…​

Йому варто було згадати про обіцянку Герміоні перш ніж погоджуватися на Азкабан.

А можна ще раз, чому він вирішив це зробити?

Моя робоча гіпотеза така: ти ідіот, сказав гафелпафець.

Це не є корисним аналізом невдачі, подумав Гаррі.

О, бажаєш докладніше? сказав гафелпафець, Професор із захисту такий сказав, «Звільнімо Белатрису Блек з Азкабану!», а ти такий «Файно!»

Стривай, ЦЕ нечесно…​

Гей, сказав гафелпафець, а бачиш, тепер, коли ти аж так високо, окремі деталі ніби зливаються разом, і можна побачити форму лісу за деревами?

Чому він зробив це?..

Точно не через розрахунки зиску й витрат, тут сумнівів немає. Йому було надто ніяково діставати аркуш паперу й обчислювати очікувані вигоди — він непокоївся, чи не припинить професор Квірел його поважати через те, що він відмовиться чи навіть надто вагатиметься щодо порятунку принцеси з замку.

Десь глибоко всередині він вирішив, що коли таємничий вчитель пропонує тобі першу місію, перший шанс, кличе на пригоду, а ти кажеш «ні», то твій таємничий вчитель з огидою на тебе дивиться та йде геть, а ти ніколи більше не отримуєш шанс стати героєм…​

…​так, це воно. Тепер стало очевидно: це воно. Він узяв і почав вважати, ніби його життя — історія, і це чергова пригода в історії, а не, скажімо, ось пропозиція організувати втечу Белатриси Блек з Азкабану. Ось це була справжня причина його рішення, що він його прийняв менш ніж за секунду. Його мозок вирішив, що в цій частині оповідання відповідь «ні» недоречна. І якщо про це подумати, це не було раціональним методом прийняття рішень. Справжній мотив професора — отримати рештки втраченого вчення Слизерина перед тим, як Белатриса помре й воно буде безповоротно забуте, видавався вражаюче розумним у порівнянні — зиск, що відповідає ризику, що тоді здавався доволі малим.

Це нечесно, просто нечесно, що ось таке відбувалося, коли забуваєш про раціональність на крихітну мить, що її достатньо, щоб мозок вирішив, що ліпше видавати аргументи за «так», ніж аргументи на підтримку «ні» впродовж подальшої дискусії.

З височини, достатньо високої, щоб окремі деталі ніби зливалися разом, Гаррі розглядав ліс за деревами.

Гаррі не хотів зізнаватися й руйнувати свою репутацію назавжди. Не хотів, щоб усі були розлючені ним і, можливо, зрештою його через це вбив Темний Лорд. Ліпше вже бути ув’язненим у Гоґвортсі шість років, ніж це. Так він почувався. Тому дуже допомагав і викликав полегшення той факт, що в разі зізнання Гаррі професор Квірел потрапить до Азкабану й помре там.

(Зупинка, нерівність дихання Гаррі.)

Якщо сформулювати це таким чином, то…​ ну, можна навіть вдавати, ніби ти герой, а не боягуз.

Гаррі підвів очі — перевів погляд із Забороненого лісу на ясне блакитне заборонене небо.

Витріщався крізь скляні шибки на велику яскраву штуку, на пухнасті штуки, на таємничу нескінченну блакить, що їх містила, на це дивне нове невідоме місце.

Це…​ насправді допомогло, дуже допомогло — згадати про те, що його власні негаразди ніщо порівняно з ув’язненням в Азкабані. Що у світі були люди зі справжніми проблемами, і Гаррі Поттер не був одним з них.

Що він робитиме з Азкабаном?

Що він робитиме з чаклунською Британією?

…​на чиєму він тепер боці?

У яскравому денному світлі все, що сказав був Албус Дамблдор, безсумнівно видавалося значно мудрішим, ніж слова професора Квірела. Ліпшим і світлішим, більш моральним, більш зручним, ну хіба не чудово було б, якби воно було правдою. Але не можна забувати, що Дамблдор вірив у речі через те, що вони звучали приємно, а професор Квірел був нормальним.

(І знову нерівне дихання, це відбувалося щоразу, як він думав про професора Квірела.)

Та лише через те, що щось звучить приємно, воно не стає й хибним.

А якщо в нормальності професора із захисту й була вада, то вона полягала в тому, що він сприймав життя надто негативно.

Та ну? запитала та частина Гаррі, що читала була вісімнадцять мільйонів експериментальних результатів про те, що люди надто оптимістичні й самовпевнені. Професор Квірел надто песимістичний? Настільки песимістичний, що його очікування весь час виявляютьсягіршимиза дійсність? Негайно роби з нього опудало й віддавай у музей — він унікальний. Хто з вас двох спланував бездоганний злочин, апотімпродумав низку заходів на випадок помилок і непередбачуваних обставин, що, зрештою, і врятувало твою шкуру,про всяк випадок — раптом бездоганний злочин не вдасться. Підказочка: його звали не Гаррі Поттер.

Та «песимістичний» — невлучне слово, щоб описати проблему професора Квірела — якщо це справді була проблема, а не вища мудрість досвіду. Гаррі видавалося, що професор Квірел завжди інтерпретував усе в найгірший можливий спосіб. Наприклад, якщо дати йому на 90% повну склянку, він скаже, що порожні 10% доводять, що всім насправді начхати на воду.

Тепер, коли Гаррі про це подумав, йому це здалося справді хорошою аналогією. Не вся чаклунська Британія скидалася на Азкабан, ця склянка була значно більш повною, ніж на половину.

Гаррі витріщався вгору на яскраве блакитне небо.

…​хоча, якщо йти за аналогією, якщо Азкабан існував, можливо, це доводило, що інші 90% хорошого існували з інших причин, наприклад, через показову доброту, як це сформулював професор Квірел. Якби вони справді були добрими, вони б не збудували Азкабан, вони б атакували цю фортецю й знесли її…​ чи не так?

Гаррі витріщався вгору на яскраве блакитне небо. Той, хто хоче бути раціоналістом, має прочитати страшенну кількість статей про хиби людської природи, деякі з них є невинними логічними помилками, інші — значно темнішими.

Гаррі витріщався вгору на яскраве блакитне небо і думав про експеримент Мілґрема.

Стенлі Мілґрем здійснив був його, щоб дослідити причини Другої Світової Війни і спробувати зрозуміти, чому громадяни Німеччини підкорялися були Гітлерові.

Тож він розробив експеримент, щоб дослідити покору, і перевірити, чи не були німці з невідомої причини більш схильними виконувати шкідливі накази від авторитету.

Спочатку він провів тестову версію досліду на громадянах США, щоб було з чим порівнювати.

А тоді вирішив, що перевіряти німців немає сенсу.

Апарат досліду: горизонтальна лінія з 30 перемикачів, позначених від «15 вольтів» до «450 вольтів», також кожна група з чотирьох перемикачів була позначена написом. Перша група була позначена «Легкий удар», шоста — «Надзвичайно інтенсивний удар», сьома — «Небезпека: сильний удар», а два останні перемикачі були позначені просто «XXX».

А також актор — спільник експериментатора, що мав здаватися справжньому піддослідному таким самим, як і вони: кимось, хто зреагував на те ж оголошення про пошук учасників для досліду щодо навчання, і хто програв (підтасовану) лотерею, і кого прив’язали до стільця з електродами. Справжнім піддослідним навіть давали відчути легкий удар струму, щоб вони знали, що удари справжні.

Справжньому піддослідному казали, що досліджується ефект покарання на навчання й пам’ять, і що ця частина досліду мала визначити, чи змінює щось те, що людина отримує покарання. Людина, що її прив’язали до стільця, старатиметься вивчити набори пар слів, і щоразу, як «учень» неправильно назве бодай одну пару, «учитель» має надати йому покарання дедалі сильнішим ударом.

На рівні 300 вольтів актор припиняє називати відповіді й починає стукати в стіну, після чого експериментатор інструктує піддослідних вважати відсутність відповіді неправильною відповіддю та продовжувати.

На рівні 315 вольтів стук у двері повториться.

А потім буде тиша.

Якщо піддослідний не хотів чи відмовлявся натискати на перемикач, дослідник з серйозним лицем, одягнений у сірий науковий халат, казатиме «будь ласка, продовжуйте», потім «для експерименту необхідно, щоб ви продовжували», потім «абсолютно необхідно, щоб ви продовжували», потім «у вас немає іншого вибору, ви повинні продовжувати». Якщо й четверта фраза не працювала, дослід припинявся.

Перед тим, як провести дослід, Мілґрем описав експеримент і опитав чотирнадцять старших психологів, який відсоток піддослідних на їхню думку дійде до рівня 450 вольтів, який відсоток натисне на останні два перемикачі, що позначені «XXX», коли жертва вже припинить відповідати.

Найпесимістичнішою відповіддю було 3%.

Насправді — 26 з 40.

Піддослідні пітніли, стогнали, заїкалися, нервово сміялися, кусали губи, впивалися нігтями у власну плоть. Проте експериментатор наказував їм, і вони — більшість із них — продовжили карати — як вони вірили, болісними, небезпечними, можливо смертельними ударами струму. Аж до кінця.

Гаррі міг чути у своєму розумі сміх професора Квірела. Голос професора із захисту казав щось на кшталт: Ти ба, містере Поттер, навіть я недостатньо цинічний. Я знав, що люди легко зрадять всі свої ідеали заради грошей та влади, проте я не знав, що достатньо й суворого погляду.

Небезпечно було намагатися вигадувати в області еволюційної психології, якщо ви не були професійним еволюційним психологом. Проте коли Гаррі прочитав був про експеримент Мілґрема вперше, йому спало на думку, що, напевно, подібні ситуації часто виникали в середовищі предків, і більшість предків, що відмовлялися підкорятися Авторитету, помирали. Чи, принаймні, справи в них були гірші за тих, хто підкорився. Люди вважали себе хорошими й високоморальними, проте коли приходив час діяти, щось перемикалося в мозку, і раптом ставало значно складніше героїчно не підкоритися Авторитету, ніж вони очікували. Навіть якщо вийде це зробити, це буде нелегко, не вийде без жодних зусиль виявити героїзм. Голос тремтітиме, ви будете боятися. Чи зможете ви не підкоритися Авторитету навіть у таких умовах?

Тоді Гаррі кліпнув очима. Бо його мозок щойно зіставив експеримент Мілґрема з тим, що Герміона зробила на першому ж занятті із захисту. Вона відмовилася стріляти в іншого учня, навіть коли Авторитет сказав їй, що вона мусить це зробити. Вона тремтіла й боялася, проте все одно відмовила. Це відбувалося в Гаррі на очах, проте він донині не побачив зв’язку…​

Гаррі споглядав багряний небосхил, за який котилося Сонце, як небо тьмяніло. Хоча більша його частина досі була синьою, невдовзі воно перетвориться на нічне. Золотий та червоний кольори заходу сонця нагадали йому про Фоукса. І на мить Гаррі подумав, як же сумно це — бути феніксом, закликати й кричати, а ніхто не діє…​

Проте Фоукс ніколи не здасться, хай скільки разів він помре, він завжди відродиться, адже Фоукс — істота світла й вогню, а відчай щодо Азкабану був такою ж темрявою, як і сам Азкабан.

Якщо є напівпорожня, напівповна склянка, то саме такою є дійсність, це є істиною, і саме так і є. Проте все одно є вибір, як до цього ставитися — впадати у відчай через порожню половину чи радіти воді, що є.

Мілґрем проводив інші варіації свого досліду.

У вісімнадцятому варіанті піддослідний мав лише ставити питання жертві, що була прив’язана до стільця, і записувати відповіді, доки хтось інший натискав на перемикачі. Вдавані страждання не змінилися — той самий несамовитий стукіт у стіну, а потім тиша. Проте не ви натискали на перемикачі. Ви лише спостерігали, як це відбувається, і зачитували питання людині, що її катують.

37 з 40 піддослідних продовжували свою участь до кінця, аж до 450-вольтового кінця, що був позначений «XXX».

І якщо ви були професором Квірелом, то могли до цього поставитися з цинізмом.

Але 3 з 40 піддослідних відмовилися брати в цьому участь до кінця.

Герміони.

Вони існували в цьому світі — люди, що не стрілятимуть в інших учнів закляттям простого удару, навіть коли професор із захисту наказує це зробити. Ті, хто приховували ромів, євреїв та гомосексуалів на горищах під час голокосту й інколи розплачувалися за це власним життям.

Чи були ці люди якимось окремим від людства видом? Чи був у їхніх головах якийсь окремий пристрій — якийсь додатковий шматок нейронного кола, що його в звичайних смертних не було? Та це було малоймовірно, згідно з логікою сексуального розмноження, бо гени для складних механізмів тоді перемішалися б і не створили нічого робочого, якби не були всеохопними.

Хай з яких частин складалася Герміона, усі мали ті ж частини десь усередині…​

…​ну, це приємна думка, проте не зовсім істинна, були такі речі, як фізичне пошкодження мозку, люди могли втратити гени складної машини, і та могла припинити працювати, існували соціопати й психопати — люди без пристрою для співчуття. Можливо, Лорд Вордеморт таким народився, а може, він знав добро, та все ж таки вибрав зло. Тепер це вже не має жодного значення. Проте абсолютна більшість людства має бути здатна навчитися того, що зробила Герміона та люди, що чинили опір голокосту.

А ті люди, що були піддослідними в експерименті Мілґрема, — ті, що, тремтіли, пітніли й нервово сміялися, і натискали на перемикачі з написом «XXX», багато хто з них потім писали листи подяки Мілґрему за те, що вони про себе дізналися. Це теж було частиною історії — частиною легенди того легендарного досліду.

Сонце вже майже закотилося за виднокрай — лише золота верхівка визирала з-за далеких дерев.

Гаррі подивився на неї — на верхівку Сонця. Його окуляри мали бути захищеними від ультрафіолету, тож він не має собі пошкодити цим очі.

Гаррі втупився прямо в неї — у цю маленьку частку світла, що не була затьмареною, заблокованою чи прихованою, навіть якщо це лише 3 частини з 40, інші 37 частин теж існували. 7,5% склянки були повні, що доводило, що людям не начхати на воду, навіть якщо їхній потяг співчуття часто був чимось придушений. Якби людям справді було начхати, то склянка була б справді порожньою. Якби всередині всі були як Відомо-Хто — таємно-розумно-егоїстичними, то взагалі ніхто не опирався б голокосту.

Гаррі споглядав захід сонця другого дня решти свого життя і знав, що змінив сторону.

Бо він більше не міг у це вірити, не міг щиро вірити після того, як відвідав Азкабан. Не міг робити те, за що проголосує 37 з 40 людей, щоб він робив. Може й усі мають всередині те, що потрібно, щоб бути Герміоною, і колись вони можуть навчитися нею бути. Проте колись — не зараз, не тут, не сьогодні, не у поточному світі. Якщо ти підтримуєш трьох із сорока людей, то ти не є політичною більшістю, і професор Квірел мав рацію — Гаррі не схилить свою голову й не прийме їхнє рішення, коли це станеться.

У цьому було щось жахливо доречне. Не можна було відвідати Азкабан, повернутися і не змінити свою думку щодо чогось важливого.

Тож виходить, що професор Квірел має рацію? запитав слизеринець. Не будемо про добрий чи лихий — чи вінмає рацію? Чи справді ти для них, знають вони про це чи ні, їхній наступний лорд? Опустимо частину «темний» — це просто знову його цинізм. Але чи маєш ти намір правити? Маю зізнатися, це навітьменелякає.

Гадаєш, тобі можна довірити владу? запитав ґрифіндорець. Хіба не існує щось на кшталт правила, що люди, що жадають влади, не мають її отримати? Може, ліпше зробимо правителем Герміону.

Гадаєш, ти здатен керувати суспільством так, щоб це не призвело до повного хаосу протягом щонайбільше трьох тижнів? запитав гафелпафець. Уяви, як гучно б кричала мама, якби дізналася, що тебе обрали прем’єр-міністром, а тепер запитай себе, чи впевнений, що її реакція неадекватна?

Насправді, втрутився рейвенкловець, маю зазначити, що вся ця політична діяльність здається непереборно нудною. Може, залишимо вибори Драко, а самі присвятимо себе науці? Це те, до чого ми маємо хист, і загальновідомо, що наука також поліпшує умови людського життя, знаєте.

Пригальмуйте, звернувся Гаррі до своїх частин, ми не маємо все вирішувати просто зараз. Ми можемо розмірковувати про це якомога старанніше, доки не дійдемо якогось рішення.

Остання частинка Сонця зникла за небокраєм.

Це було дивне відчуття — не до кінця знати, хто ти такий, на чиєму ти боці, чи не прийняти рішення щодо чогось настільки важливого, у цьому відчувалася незнайома свобода…​

І це нагадало йому про те, що професор Квірел відповів на його останнє питання, а це у свою чергу нагадало йому про професора Квірела, через що йому знову стало важко дихати, з’явилося відчуття, ніби щось обпекло йому горло, і знову направило його думки на початок циклу спіралі.

Чому йому тепер було так сумно при кожній згадці про професора Квірела? Гаррі звик знати себе, та він не знав, звідки цей сум.

Видавалося, ніби він втратив професора Квірела назавжди, ніби той не повернувся з Азкабану, ось як він почувався. Ніби професора із захисту з’їли були дементори, поглинули порожнечі.

Втратив його! Але чому? Бо він вимовив «Авада Кедавра» через цілком розумні причини, хай я навіть не розумів цього кілька годин? Чому все не може повернутися до того, яким було?

Та проблема була не в «Авада Кедавра». Можливо, це зробило свій внесок у безповоротну руйнацію нагромадження раціоналізацій, ухилень від певних думок та старанного уникання міркувань про певні речі. Та проблема була не в «Авада Кедавра» — не це турбувало Гаррі.

Що я бачив?..

Гаррі подивився на майже темне небо.

Він бачив, як професор Квірел перетворився на гартованого злочинця, коли спілкувався з аврором, і видима зміна особистостей далася йому легко, і була повною.

Інша жінка знала професора із захисту під ім’ям «Джеремі Джафе».

І скількома ж людьми ви є?

Я не трудився рахувати.

Не могло не спасти на думку…​

…​чи не є «професор Квірел» лише черговим іменем у цьому переліку, лише однією з особистостей, у які перетворювалися задля якоїсь незбагненної мети.

Тепер Гаррі завжди розмірковуватиме — щоразу, як розмовлятиме з професором Квірелом, чи не є це маскою, і які мотиви приховує ця маска. За кожною сухою усмішкою він тепер намагатиметься побачити, що спонукає ці губи до руху.

Ось так люди почнуть про мене думати, якщо я стану надто слизеринським? Якщо я виконаю надто багато планів, чи зможу я до когось усміхнутися, щоб вони не розмірковували, що я цим маю на увазі?

Можливо, і існував якийсь спосіб відновити довіру до того, чим усе видається, і знову зробити можливими нормальні людські стосунки, проте Гаррі не був здатен його вигадати.

Ось як Гаррі втратив професора Квірела — не людину, а…​ зв’язок…​

Чому від цього було так боляче?

Чому йому тепер було так самотньо?

Звісно ж, були інші люди, можливо, ліпші люди, кому він міг довіряти й з ким можна було дружити? Професорка Макґонеґел, професор Флитвік, Герміона, Драко, вже не згадуючи маму й тата, не те, щоб Гаррі був сам-один…​

Тільки от…​

Клубок у горлі Гаррі ледь не завадив йому дихати, коли він збагнув.

Тільки от професорка Макґонеґел, професор Флитвік, Герміона, Драко — хоча всі вони й знали дещо, чого Гаррі не знав, проте…​

Вони не перевершували Гаррі у його власній сфері могутності. Їхня геніальність не була такою, як його, а його — такою, як їхня. Він вважав їх рівними собі, проте не вважав їх вищими за себе.

Ніхто з них не був, і ніхто з них ніколи не зможе стати…​

Наставником Гаррі…​

Ось ким був професор Квірел.

Ось кого Гаррі втратив.

І невідомо, чи вдасться йому одного дня повернути свого першого наставника. Можливо, Гаррі колись дізнається про всі приховані мотиви професора Квірела, і всі сумніви зникнуть. Та хоч це й було можливо, це не здавалося імовірним.

Порив вітру зовні нахилив голі дерева, створив брижі на поверхні озера — його центр досі не замерз, вітер почувся як шепіт, коли пронісся повз вікно, з якого Гаррі визирав на напівосвітлений світ, і його думки деякий час ширяли деінде.

Потім думки повернулися назад, до наступного кроку спіралі.

Чому я не такий, як інші діти мого віку?

Якщо відповідь професора Квірела була відмовкою, то дуже продуманою. Достатньо глибокою й складною, в міру сповненою натяків та прихованого змісту, щоб обдурити рейвенкловця, що його не збило б з пантелику щось менше. А може, професор Квірел відповів щиро. Хтозна, які мотиви керували цими губами?

Я скажу ось що, містере Поттер: ви вже блоколог і, гадаю, невдовзі станете бездоганним блокологом. Для таких, як ми з вами, особистість означає не те, що для інших людей. Ми можемо бути будь-ким, кого можемо уявити. І справжня ваша відмінність полягає в тому, що ви, містере Поттер, маєте надзвичайно хорошу уяву. Драматург має містити своїх персонажів — він має бути більшим за них, щоб давати їм життя у своєму розумі. Для актора, шпигуна чи політика межею їхньої діяльності є межа їхніх можливостей когось вдавати — чиє обличчя вони можуть одягти мов маску. Та для таких, як ми з вами, ми можемобутибудь-ким, кого здатні уявити, — в дійсності стати ним, а не вдавати його. Доки ви уявляли себе дитиною, містере Поттер, вибулидитиною. Втім, є інші сутності, що ви здатні їх підтримувати, — більші сутності, якщо забажаєте. Чому ви такий вільний, і ваш обсяг такий широкий, а інші діти вашого віку такі обмежені? Чому ви здатні уявляти йперетворюватися наособистості доросліші, ніж проста дитина-драматург мала б бути здатна описати? Цього я не знаю, і не маю казати про свої здогади. Проте у вас, містере Поттер, є свобода.

Якщо це була вигадка, щоб його відволікти, то вона непогано працювала.

Та найбільше непокоїло те, що професор Квірел не розумів, наскільки стурбованим буде Гаррі, наскільки неправильною йому здаватиметься ця промова, скільки шкоди вона завдасть його довірі до професора Квірела.

Завжди має бути єдина реальна особистість, якою ти справді є, у центрі всього…​

Гаррі витріщився на майже ніч, на темряву, що загусала.

…​правда?

* * *

Герміоні був уже майже час спати, коли вона почула поодинокі втягування повітря, підвела погляд з примірника «Історії Бобатону» і побачила відсутнього хлопця, що цієї неділі запізнився на обід і був відсутній на вечері, через що ширилися чутки — вона їм не вірила, бо вони були незрівнянно сміховинними, проте все одно трохи рознервувалася була, — ніби його забрали з Гоґвортсу, щоб вистежити Белатрису Блек.

 — Гаррі! — вигукнула вона, навіть не усвідомивши, що розмовляє з ним напряму вперше за тиждень. А також не помітивши, що деякі учні з протилежного боку рейвенкловської вітальні аж підскочили від її крику.

Очі Гаррі вже були зосереджені на ній, і він уже до неї йшов, тож вона зупинилася, так і не підвівшись до кінця з-за стола…​

За кілька секунд Гаррі вже сидів навпроти, створив барʼєр Квієтус навколо них та сховав паличку.

(Страшенно багато рейвенкловців намагалися вдавати, ніби вони не дивляться.)

 — Привіт, — сказав Гаррі нерівним голосом. — Я скучив. Ти…​ тепер знову зі мною розмовлятимеш?

Герміона кивнула — лише кивнула, вона не знала, що сказати. Вона теж скучила за Гаррі, проте вона розуміла, що йому було значно важче, і почувалася через це трохи винною. У неї були інші друзі, а Гаррі…​ інколи це здавалося нечесним — Гаррі так розмовляв лише з нею, і тому вона мусила розмовляти з ним. Та, судячи з вигляду Гаррі, з ним теж нещодавно трапилися нечесні речі.

 — Що відбувається? — запитала вона. — Ходять різноманітні чутки. Хтось каже, що ти втік, щоб битися з Белатрисою Блек. Інші кажуть, що ти втік, щоб приєднатися до Белатриси Блек…​

Згідно з цими чутками, Герміона просто вигадала історію про фенікса. А коли вона крикнула була, що вся рейвенкловська вітальня це бачила, зʼявилася чутка, згідно з якою вона вигадала й це, а це вже була дурня настільки немислимого рівня, що вона була цілковито ошелешена.

 — Я не можу про це розповідати, — ледь чутно прошепотів Гаррі. — Не можу розповісти про більшу частину. Хотів би я розповісти тобі все, та не можу…​ Гадаю, раптом це допоможе, я більше не відвідуватиму обіди з професором Квірелом.

Гаррі прикрив обличчя руками, закривши очі.

Герміоні стало зле.

 — Ти плачеш? — запитала вона.

 — Ага, — сказав Гаррі. Йому явно не вистачало повітря. — Не хочу, щоб хтось бачив.

Ненадовго запала тиша. Герміона хотіла допомогти, проте вона не знала, що робити з хлопцем, що плаче, і вона не знала, що коїться. Їй здавалося, що навколо неї відбувається щось важливе — ні, навколо Гаррі, — і якби вона знала, що саме, то, певно, була б наляканою, стривоженою чи щось таке. Та вона нічого не знала.

 — Професор Квірел скоїв щось погане? — спитала вона зрештою.

 — Я не через це більше не можу з ним ходити на обіди, — сказав Гаррі все таким же ледве чутним шепотом, та з руками на обличчі. — Це було рішення директора. Але так, професор Квірел сказав мені дещо, через що я частково втратив до нього довіру, гадаю…​ — голос Гаррі дуже тремтів. — Мені зараз дещо самотньо.

Герміона приклала руку до щоки там, де її вчора торкнувся Фоукс. Вона все думала про цей доторк — знову й знову — можливо через те, що вона хотіла, щоб він був важливим, щоб щось означав для неї…​

 — Чи можу я якось допомогти? — запитала вона.

 — Я хочу зробити щось нормальне, — промовив Гаррі крізь руки. — Щось дуже нормальне для першокласників Гоґвортсу. Щось, що одинадцятирічні й дванадцятирічні діти як ми мають робити. Ну там зіграти у вибухові карти чи щось таке…​ Гадаю, у тебе немає карт чи ти не знаєш правил чи щось таке?

 — Ну…​ Я й справді не знаю правил…​ Я знаю, що вони вибухають.

 — Сумніваюся, що ти погодишся на «плюй-камінці»? — запитав Гаррі.

 — Не знаю правил, і вони плюються в тебе. Це хлопчачі ігри, Гаррі!

Запала мовчанка. Гаррі притиснув руки до обличчя, щоб витерти сльози, а тоді прибрав їх з лиця. Тоді він подивився на неї дещо безпорадно.

 — Ну, — сказав Гаррі, — що роблять чарівники й відьми нашого віку, коли вони грають, ну знаєш, у безґлузді беззмістовні ігри, у які мають грати в нашому віці?

 — Класики? Резиночки? Атака єдинорогів? Я не знаю, я читаю книжки!

Гаррі почав сміятися, а Герміона — хихотіти за компанію. Вона не зовсім розуміла, чому, але справді було смішно.

 — Гадаю, це трохи допомогло, — сказав Гаррі. — Насправді, майже впевнений, що це допомогло значно більше, ніж могла б допомогти година гри в «плюй-камінці», тож дякую, що залишилася собою. І хай там що, я не проситиму нікого забуттятнути все, що я знаю про диференціальне числення. Ліпше вже померти.

 — Що? Чому…​ чому тобі могло б хотітися цього?

Гаррі підвівся з-за стола, і знову почувся гамір вітальні, коли він скасував чари тиші.

 — Я дещо сонний, тож піду в ліжко, — сказав Гаррі, тепер звичайним голосом, — мені треба відшкодувати втрачений час, але я зустрінуся з тобою за сніданком, а потім на гербалогії, якщо ти не проти. Та й нечесно було б звалювати на тебе всю мою депресію. На добраніч, Герміоно.

 — На добраніч, Гаррі, — сказала вона. Вона почувалася дуже спантеличеною та стривоженою. — Приємних снів.

Гаррі оступився, коли вона це сказала, а тоді рушив далі до сходів, що вели до спальні хлопців-першокласників.

* * *

Гаррі увімкнув на узголівʼї ліжка чари тиші на повну потужність, щоб нікого не розбудити, якщо він кричатиме.

Він встановив будильник, щоб той розбудив його перед сніданком (раптом він ще не прокинеться, якщо йому взагалі вдасться заснути).

Ліг на ліжко…​

…​і відчув якусь грудку під подушкою.

Гаррі втупився у балдахін над своїм ліжком.

Він тихо прошипів:

 — Та ви знущаєтеся…​

За кілька секунд Гаррі вгамував серце й сів у ліжку, натягнув на себе й над подушкою ковдру, щоб приховати все від інших хлопців, скористався слабким «Лумос», щоб побачити, що було під його подушкою.

Там був пергамент і колода гральних карт.

На пергаменті було написано:

Сорока на хвості принесла, що Дамблдор зачинив твою клітку.

Маю визнати, що цього разу, можливо, Дамблдор має рацію. Белатриса Блек знову загрожує світу, а це погані новини для будь-якої хорошої людини. Можливо, якби я був на місці Дамблдора, я би вчинив так само.

Та про всяк випадок…​ Інститут салемських відьом в Америці приймає й хлопців, незважаючи на назву. Це хороші люди, і вони захистять тебе навіть від Дамблдора, якщо виникне потреба. Британія вважає, що тобі потрібен дозвіл Дамблдора, щоб емігрувати до чаклунської Америки, та чаклунська Америка з цим не згодна. Тож за крайньої потреби, вийди поза захисні чари Гоґвортсу й розірви навпіл чирвового короля з цієї колоди карт.

Те, що до цього варто вдаватися лише в разі крайньої потреби, має бути й так зрозуміло.

Хай щастить, Гаррі Поттере.

Санта Клаус

Гаррі поглянув на колоду карт.

Вона не могла перенести його кудись — не зараз, летиключі тут не працювали.

Та все ж йому не хотілося торкатися колоди, навіть щоб покласти її у валізу.

Ну, він уже торкався пергаменту, що його було не складніше зачаклувати у пастку, якщо тут є пастка.

Та все ж таки.

 — Вінґардіум Левіоза, — прошепотів Гаррі, і карти перелетіли до узголівʼя ліжка, й приземлилися поряд з будильником. Він розбереться з цим завтра.

А тоді Гаррі ліг у ліжко й заплющив очі, щоб спати без захисту фенікса, й почалася розплата.

* * *

Він прокинувся й різко хапнув повітря від жаху. Він не кричав — він ще кричатиме цієї ночі, та його ковдра була скуйовджена через його смикання уві сні. Йому снилося, що він біг — намагався втекти від прогалин у просторі, що гналися за ним у металевому коридорі, що його освітлювали тьмяні гасові лампи. Нескінченному металевому коридорі під світлом тьмяних гасових ламп, і уві сні він не знав, що доторк до цих порожнеч означав би страхітливу смерть і залишив би по собі порожнє тіло, що дихало б і далі. Він знав лише, що має бігти, бігти й бігти від ран цього світу, що пливли за ним…​

Гаррі знову заплакав — не через жах погоні, а через те, що він тікав, а вона кричала, благала про допомогу, кричала, щоб він повернувся і врятував її, допоміг їй, її їли живцем, вона помре, і уві сні Гаррі втік замість того, щоб допомогти їй.

НЕ ЙДИ! почувся крик з-за металевих дверей. Ні-ні-ні, не йди, не забирай його, не-не-не…​

Чому Фоукс сідав на його плече? Гаррі не повернувся по неї. Фоукс мав би його ненавидіти.

Фоукс має ненавидіти Дамблдора. Він теж не повернувся по неї.

Фоукс має ненавидіти всіх…​

Хлопець ще не прокинувся, але вже не спав, його думки були безладними й непевними у цьому царстві тіней між сном та пробудженням, незахищені безпечними рейками, що їх свідомий розум сам на себе наклав, не було старанно створених правил та цензури. У цьому царстві тіней мозок достатньо прокинувся, щоб мислити, та щось інше було надто сонним, щоб діяти. Думки ширяли вільно й дико, без жодних обмежень його концепцією «я», без взірців того, про що не варто думати. Це була свобода снів, доки самоконцепція спала. Свобода повторювати знову й знову новий найгірший кошмар Гаррі:

Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

Лють зростала в ньому разом з ненавистю до себе, жахливий палкий гнів / льодяна холодна ненависть до світу, що зробив таке з нею / ним самим, і в цьому напівпритомному стані Гаррі фантазував про втечі, уявляв виходи з моральної дилеми, візуалізував, як він висить над величезним трикутовим жахом Азкабану, шепоче закляття з нечуваних на Землі складів, і луна цього шепоту шириться небом, її чутно з іншого боку світу, і була хвиля срібного вогню патронуса, що ніби ядерний вибух миттю розірвала всіх дементорів на шматки, розірвала металеві стіни Азкабану, знищила довгі коридори й усе тьмяне оранжеве світло, а за секунду його мозок згадав, що там були люди, і переписав напівпритомний сон, щоб показати, як усі вʼязні сміються й летять зграями геть від палаючої руїни Азкабану, і срібне світло відновлює їхню плоть і кінцівки прямо в польоті, і Гаррі почав сильніше плакати в подушку, бо не міг цього зробити, бо він не був Богом…​

Він присягнувся своїм життям, своєю магією, своїм мистецтвом раціоналіста та всіма своїми щасливими спогадами, він дав клятву, і тепер мав щось зробити, мав щось зробити, мав ЩОСЬ ЗРОБИТИ…​

Можливо, це було безґлуздо.

Можливо, спроби слідувати правилам були безґлузді.

Можливо, треба було просто назавжди спопелити Азкабан.

І насправді він присягнувся, що зробить це, отже, тепер він саме це й має зробити.

Він зробить усе, що потрібно, щоб позбутися Азкабану, — ось і все. Якщо це означало, що треба захопити владу в Британії, — гаразд, якщо це означало, що треба знайти закляття, що при шепотінні віддається луною по всьому небу, — байдуже, головне — знищити Азкабан.

Ось на якому він боці, ось ким він є, усе — вирішено.

Його розум вимагатиме подробиць, коли прокинеться, перед тим, як прийняти цю відповідь, та в цьому напівсонному стані цього рішення було достатньо, щоб його стомлений розум справді заснув і почав бачити черговий кошмар.

* * *

Фінальні наслідки:

Вона прокинулася й різко хапнула повітря від жаху. Через порушення дихання вона ніби була позбавлена кисню, та її легені не рухалися. Вона прокинулася з беззвучним криком на губах, і жодні слова, жодні слова не були вимовлені, адже вона не могла збагнути, що бачила, не могла збагнути, що бачила, воно було надто великим, щоб вона могла його збагнути, воно досі набувало форми, вона не могла припасувати слова до цієї безформної фігури, тому не могла видати його, не могла видати його й знову стати чистою, знову не знати.

 — Котра година? — прошепотіла вона.

Її золотий будильник з дорогоцінним камінням — красивий, магічний та дорогий будильник, що його директор подарував їй на честь прийняття на роботу до Гоґвортсу, прошепотів у відповідь:

 — Приблизно друга ночі. Лягай спати.

Її простирадло просякло потом, її нічна сорочка просякла потом, вона взяла паличку поряд з подушкою й очистила себе перед тим, як спробувати знову заснути, тоді спробувала знову заснути, і зрештою їй це вдалося.

Сивіла Трелоні знову спала.

Розділ 64. Омаке-файли №4, Альтернативні паралелі

Якщо вам ще 5 годин тому треба було піти спати, а ви досі читаєте це, може варто б було поспати? Цей фанфік буде тут і завтра…​ якщо, знаєте, з ним не станеться чогось поганого й наступного ранку за цією веб-адресою не буде лише 404-та і не залишиться нічого, окрім бляклих спогадів та безмежного жалю, що ви не боролися зі сном довше й не читали далі, поки ще була така можливість…​ Та годі вам, хіба ж така халепа можлива?

Ця історія поширюється блогами, твітами, з вуст у вуста, через додавання в улюблене, на форуми та у списки; і памʼятайте, якби читачі до вас не приділили кілька секунд, щоб поширити її, ви ймовірно ніколи не натрапили б на цей текст. Якщо цього не достатньо для того, щоб змотивувати вас поширити раціональність, дозвольте мені сказати, що якщо ви не поширите цей текст, Герміона сумуватиме. Ви ж не хочете, щоб вона сумувала, правда?

Не забудьте навідати LessWrong крапка com та почитати Послідовності (Sequences, англійською мовою), у порівнянні з якими цей фанфік у суті своїй лиш тінь. Рекомендую почати з «How to Actually Change Your Mind».

А зараз (усі світи належать відповідним авторам), я представляю:

* * *

ОМАКЕ ФАЙЛИ №4

ІНШІ ФАНФІКИ

ЯКІ ВИ МОГЛИ Б ЧИТАТИ

* * *

ВОЛОДАР РАЦІОНАЛЬНОСТІ

Фродо обвів усіх поглядом, та ніхто на нього не дивився. Вся Рада сиділа з опущеними очима, ніби у глибокій задумі. Величезний острах охопив його, ніби він очікував проголошення якоїсь давно пророкованої долі, та намарно сподівався, що зрештою її ніколи не буде виголошено. Всеохопне прагнення зостатися й залишитись у спокої у Рівенделі поруч із Більбо заполонило його серце. Зрештою, не без зусиль, він заговорив і здивувався власним словам, ніби воля когось іншого використовувала його тихий голос.

 — Ми не можемо, — сказав Фродо. — Ми не повинні. Хіба ви не бачите? Це саме те, чого прагне Ворог. Усе це було передбачено.

Усі обличчя повернулися до нього: здивовані ґноми, похмурі ельфи; суворість в очах людей, і такі пронизливі погляди Ельронда й Ґандальфа, що Фродо майже не міг витримати їх. Тоді було дуже важко не схопити Перстень у руку, і ще важче не вдягти його, а дивитися на них лише як Фродо.

 — Хіба у вас це не викликає сумнівів? — сказав Фродо голосом тихим, як вітерець, і тремтливим, наче бриз. — Ви обрали, серед усього, відправити Перстень до Мордору; хіба не варто запитати себе? Як до такого дійшло? Чи можемо ми, серед усіх можливостей, обрати ту єдину, якої Ворог прагне найбільше? Може Розколини Судьби вже охороняються силами достатніми, щоби стримати Ґандальфа, Ельронда та Ґлорфіндела разом узятих. А може правитель того місця охолодив лаву там, щоб вона вловила Перстень, і він міг би його просто дістати після того, як ми його вкинемо туди…​

Тоді жахливої ясності спогад зʼявився у голові Фродо, потім спалах злого сміху, і йому спало на думку, що це було якраз те, що Ворог би зробив. Тільки ця думка прийшла йому у такому вигляді: «І це розважило б мене, якби правити волів я…​»

Рада обмінялася поглядами, в яких було повно сумнівів. Ґлоїн, Ґімлі й Боромир дивилися на ельфів ще більш скептично, ніж до цього, наче вони прокинулись зі сну від цих слів.

 — Ворог дуже мудрий, — сказав Ґандальф, — і зважує усе до найдрібнішої деталі на терезах власної злоби. Але єдине мірило, яке йому знайоме — це жага, жага до влади, і саме так він судить усі серця. Його серцю не збагнути, що хтось захоче відмовитись від нього, що маючи Перстень, хтось шукатиме способу його знищити…​

 — Він дійсно подумає про це! — закричав Фродо. Йому було важко підібрати слова, щоб передати те, що колись для його розуміння було бездоганним, а потім щезало як сніг, що тане. — Якби Ворог думав, що всі його суперники керувалися лише жагою до влади — він би помилявся, знову й знову, але Той, хто створив Перстень, це б побачив, він би знав, що у чомусь він помилився.

Фродо благально випростав руки.

Боромир ворухнувся, його голос був наповнений сумнівами:

 — Ти досить добре говориш за Ворога, — сказав Боромир, — як на одного з його недругів.

Рот Фродо відкрився й закрився у відчайдушному здивуванні. Фродо ж знав, він знав, що цей чоловік був скаженим, але він не зміг придумати, що б сказати.

Тоді заговорив Більбо, і його ослаблений голос змусив замовкнути всю кімнату, навіть Ельронда, який саме збирався заговорити:

 — Фродо має рацію, я боюся, — прошепотів старий гобіт. — Я памʼятаю, я памʼятаю, як це було. Бачити Темним Зором. Я памʼятаю. Ворог думатиме, що ми можемо не довіряти один одному, що найслабший з нас запропонує знищити Перстень, щоб він не дістався найсильнішому. Він знає, що навіть той, хто не є насправді добрим, може все одно кричати про знищення Персня, аби продемонструвати удавану доброту. І Ворог не подумає, що ця рада нездатна ухвалити таке рішення, бо, бачте, він не вірить у нашу мудрість, — придушений смішок вирвався із горла древнього гобіта. — А навіть якщо і подумає, він все одно охоронятиме Розколини Судьби. Йому це майже нічого не вартуватиме.

Зараз передчуття було навіть на лицях ельфів та Мудрого. Ельронд насупився, а на гострих бровах Ґандальфа пролягла борозна.

Фродо поглянув на кожного, він відчував, як на нього находить пустота, розпач. Коли його серце ослабло, на його зір найшла тінь, чорнота й мерехтіння. Зсередини тіні Фродо побачив Ґандальфа, та його сила відкрилася як слабкість, а його мудрість — як дурість. Бо ж Фродо знав, поки Перстень, здавалося, тягнув своєю вагою його груди, що Ґандальф знехтував історією та своїми знаннями, коли чарівник твердив, ніби Ворог не зрозуміє жодного бажання, крім влади, що Ґандальф не памʼятав, як Саурон пригнічував і розбещував народ Нуменору у дні їхньої слави. Так само, як не спадало на думку Ґандальфові, що Ворог міг навчитися розуміти добро, просто дивлячись на інших…​

Погляд Фродо повернувся до Ельронда, але там не було надії, жодної відповіді та жодного порятунку в тіньовому зорі, адже Ельронд був відпустив Ісільдура, переніс Перстень із Судної гори, де його треба було знищити, й ціною за це стала уся ця війна. Не заради Ісільдура, не заради їхньої дружби він зробив це, бо ж Перстень убив Ісільдура зрештою, та й набагато гірше могла скластися його доля. Але фатум, який випливав із вчинку Ісільдура тоді мав би здаватися Ельронду непевним, непевним та й віддаленим у часі. Та все ж ціна для самого Ельронда — вдарити руківʼям свого меча у потилицю Ісільдура — була більш певною і ближчою…​

Ніби у розпачі, Фродо повернувся й поглянув на Араґорна — на бувалого чоловіка, вдягненого у потріпаний подорожами одяг на цій раді, спадкоємця королів, який тихо говорив до гобітів. Але зір Фродо ніби роздвоювався, і у тіньовому другому зображенні Фродо бачив чоловіка, який провів забагато років своєї молодості між ельфами, який навчився вдягати скромний та заплямований одяг серед золота та коштовностей, бо знав, що не зможе зрівнятися мудрістю з їхньою мудрістю, та сподівався перевершити їх у спосіб, який вони не наслідуватимуть…​

Завдяки баченню Персня, яке було баченням творця Персня, усі благородні речі поступово згасали, перетворювалися на підступи та брехню, на світ темряви й сірості, без жодного світла. Вони не робили власні вибори свідомо — Ґандальф, Ельронд чи Араґорн. Імпульси приходили з темних прихованих частин них самих, чорних таємних глибин, які Перстень чітко висвітлював у зорі Фродо. Невже вони перехитрують Тінь, коли вони не здатні зрозуміти самих себе, не в змозі збагнути, що ними керує?

 — Фродо! — долинув різкий шепіт Більбо, і Фродо оговтався й забрав руку, яка торкалася того місця на його грудях, де лежав Перстень, відтягуючи ланцюжок навколо його шиї, наче величезний камінь.

Потягнувся, щоб схопити Перстень, у якому були усі відповіді.

 — Як ти витримував цю річ? — шепотів Фродо до Більбо, ніби вони двоє були єдиними душами у кімнаті, хоч уся рада й спостерігала за ними. — Роками? Я не можу уявити цього.

 — Я тримав його зачиненим у кімнаті, до якої тільки у Ґандальфа був ключ, — сказав його дядько, — а коли я починав мріяти про способи відкрити її, я згадував про Ґолума.

Фродо здригнувся, згадуючи ці оповідки. Жах з Імлистих гір, який думав, весь час думав у темряві, правлячи орками із тіні та заповнюючи тунелі пастками. Якби Більбо не вдягнув був Перстень той перший раз, жодного ґнома не лишилося б у живих. А зараз ельф Леґолас сказав їм, що Ґолум покинув відправляти агентів у Шир та нарешті віднайшов сміливість залишити гори й шукати Перстень самостійно. Цим був Ґолум, долею, яка чекала на самого Фродо, якщо Перстень не знищити.

От тільки у них не було способу знищити Перстень.

Тінь передбачила кожен хід, який вони могли зробити. Вона майже — Фродо досі не міг уявити, як це було зроблено, — майже направила раду на те, щоб відіслати Перстень прямо у Мордор із приставленою до нього лише невеличкою охороною, як вони б і зробили, якби Фродо та Більбо не було там.

І відмовившись від цього найшвидшого із можливих шляхів до поразки, єдиним запитанням залишалось те, скільки часу у них займе програш. Ґандальф зволікав довго, дуже-дуже довго, перш ніж відправити цю ходу в путь. Було б набагато простіше, якби Більбо вирушив на вісімдесят років раніше, якби Більбо тільки хтось сказав те, що Ґандальф вже підозрював, якби тільки серце Ґандальфа не відвернулося від перспективи ганебно помилитися…​

Рука Фродо стислася на його грудях, несвідомо його пальці почали підійматися знову до великої ваги на ланцюжку, на якому висів Перстень.

Все, що йому треба було зробити — вдягти Перстень.

Лише це, і все йому стане ясно, знову повільність і багнюка покине його думки, усі можливості та варіанти майбуття стануть прозорими для нього, він зможе бачити наскрізь усі плани Тіні та розробити непереборний контрудар.

А ще він ніколи не буде у змозі зняти Перстень, не знову, навіть зусиллями всієї волі, яка ще була в нього. Памʼять Фродо про той час поступово згасала, але він знав, що за відчуттями це було ніби померти — дати всім баштам його думок обвалитися й знову залишитися всього лише Фродо. Це відчувалося як смерть, хоч він і небагато памʼятав про Вітровий пагорб, та цього йому не забути. І якби він дійсно вдяг Перстень знову, було б краще померти із ним на пальці, закінчити життя, поки він ще був собою, бо, Фродо знав, він вдруге не витримає дії Персня, не після того, як втратить ту безмежну ясність…​

Фродо окинув оком раду, бідних розгублених мудреців без лідера, і він знав, що вони не зможуть побороти Тінь власними силами.

 — Я вдягну його один останній раз, — сказав Фродо, поламаним і неслухняним голосом, бо він знав був від самого початку, що він скаже у кінці, — один останній раз, щоби знайти відповідь для цієї ради, а потім будуть інші гобіти.

 — Ні! — закричав голос Сема, що почав вибігати зі свого сховку, поки Фродо, рухом швидким і точним, як назґул, вийняв Перстень з-під сорочки, та Більбо вже стояв там і вже протягнув свій палець крізь нього.

Це все сталось до того, як Ґандальф встиг спрямувати патерицю, до того, як Араґорн встиг вирівняти руківʼя власного меча. Ґноми кричали від подиву, ельфи були нажахані.

 — Ну звісно, — сказав голос Більбо, коли Фродо почав ридати, — зараз я бачу це, я нарешті розумію все. Слухайте. Слухайте і швидко, ось що ви маєте зробити…​

* * *

ВІДЬМА ТА ШАФА

Критичним оком Пітер оглянув табір кентаврів з їхніми стрілами, бобрів із їхніми довгими кинджалами та балакучих ведмедів, вдягнених у кольчуги. Він був головним, бо він був одним із міфічних синів Адама й оголосив себе верховним правителем Нарнії, але правда полягала у тому, що він дійсно не знав багато про те, як розташовуватись табором, про зброю та патрулювання. Кінець кінцем все, що він міг бачити, це те, що вони виглядали гордими та впевненими, і Пітерові залишалось лиш сподіватися, що вони мали рацію щодо всього цього, бо якщо ти не можеш вірити у свій власний народ, ти ні у кого не зможеш повірити.

 — Вони б налякали мене, якби мені довелося воювати проти них, — нарешті сказав Пітер. — Але я не знаю, чи достатньо цього, щоб перемогти…​ її.

 — Чи ти не думаєш, що цей таємничий лев дійсно зʼявиться та допоможе нам? — спитала Люсі. Її голос був дуже тихим, настільки, що ніхто зі створінь навколо не почув би її. — От тільки було б добре, якби він дійсно був, ніж давати людям думати, що він зробив нас головними, згоден?

Сьюзан похитала головою, розмахуючи магічними стрілами у сагайдаку за її спиною.

 — Якби дійсно був би хтось схожий на нього, — зауважила Сьюзан, — хіба б він дозволив Білій відьмі вкрити цю землю зимою на сто років?

 — У мене був найдивніший сон, — сказала Люсі ще тихішим голосом, — у якому ми не мали організовувати жодних створінь чи переконувати їх воювати разом, ми просто прийшли у це місце і лев уже був тут, усі армії були зібрані, та він просто пішов і врятував Едмунда, а потім ми їхали верхи біля нього у величезну битву, де він й убив Білу відьму.

 — Була у цьому сні якась мораль? — спитав Пітер.

 — Я не знаю, — відгукнулася Люсі, вона кліпала й видавалася трохи спантеличеною. — Уві сні все це здавалося якимось безґлуздям.

 — Гадаю, можливо, це земля Нарнії намагалася сказати тобі, — промовила Сьюзан, — а може це просто твій сон намагався сказати тобі, що якби дійсно існувала така особа, як цей лев, не було б жодної користі з нас.

* * *

MY LITTLE PONY: ДРУЖБА — ЦЕ НАУКА

 — Еплджек, яка сказала мені прямо, що я помилялася, являє собою дух…​ чесності!, — Твайлайт Спаркл підняла голову ще вище, грива обвивала її шию наче вітер на тлі темного неба. — Флатершай, яка підійшла до мантикори, щоб дізнатись про колючку у її лапі, являє собою дух експерименту! Пінкі Пай, яка зрозуміла, що жахливі обличчя були лише деревами, являє собою дух…​формулювання альтернативних гіпотез! Реріті, яка розвʼязала задачу змія, являє собою дух творчості! Рейнбоу Деш, яка розрізнила нещирість у бажаннях власного серця, являє собою дух…​ аналізу! Марі-Сюзан, яка змусила нас переконати її, що ми мали рацію, перш ніж погодилась приєднатися до нашої експедиції, являє собою дух…​ експертної оцінки! І коли всі ці елементи запалюються від іскри допитливості, яка живе у серцях кожної з нас, це утворює сьомий елемент — елемент нау…​

Вибух енергії, який зʼявився наче вітер безмісячної ночі, схопив Марі-Сюзан ще до того, як поні встигли навіть здригнутися, та її не стало ще до того, як вони мали змогу відчути шок.

З темної матерії, що стояла по центру помосту, де розбилися були елементи, із заледве впізнаваних у чорній порожнечі обрисів коня, зʼявився голос, який ніби оминав усі вуха та випалював холодним вогнем звук прямо всередині мозку кожної поні, яка почула таке:

«Невже ви очікували, що я просто стоятиму там і дам вам закінчити?»

Твайлайт Спаркл витріщилася на те місце, де щойно була Марі-Сюзан, але вже й не залишилось жодного сліду єдинорогу.

 — Вона, вона просто, вона…​ — не почула, а радше підсвідомо відчула пронизливий крик Реріті.

«Це не була дезінтеграція, — сказав голос Нічного Жахіття. — Я просто відправив її в інше місце».

Крик Реріті різко обірвався.

Твайлайт Спаркл відчувала, ніби її власний крик лише починався. Семеро. Щоби використати Елементи Дослідження, потрібно було семеро поні. Кожен знав: хай який ти чесний, допитливий, скептичний, творчий, аналітичний чи цікавий, те, що дійсно наближало тебе до Науки — це публікація твоїх результатів у престижному науковому журналі. Всі це знали. Чи міг одночасно існувати ще один елемент експертної оцінки, скільки часу їм знадобиться, щоби знайти його, та хіба буде Жахіття просто чекати, поки вони це зроблять?

 — Куди? — прокричала Рейнбоу Деш. — Куди ти її подів?

«Я подів маленьку поні у те саме місце, де я тримаю свою жалюгідну сестру — до серця її жалюгідного сонця».

 — Вона ж помре, — скрикнула Флатершай, дивлячись на Жахіття зі страхом. — Там же занадто гаряче, вона ж згорить!

«О, не хвилюйся. Сила жахіття оточує вашу маленьку подружку, тримає її у безпеці та прохолоді, підтримує її життя без їжі та води. Вона страждатиме лише від нудьги…​»

Обрис чорної порожнечі зіскочив із помосту, повільно й поважно почав ходити вздовж шістьох вільних поні.

«…​принаймні так буде доти, доки сила жахіття не розбита. Наприклад, у випадку, якщо моя сестра пустить в дію якийсь резервний план, про який ви можете знати, вона моментально випарується. Дружба — така приємна річ. Вона стає прекрасним інструментом для шантажу. Також будьте обережними з елементами дослідження. Ви ж не захочете, щоб хтось використав їх проти мене, чи не так?»

 — Ні, — прошепотіла Твайлайт Спаркл, осягаючи увесь жах ситуації.

Її шкірою пробіг холодок, коли Жахіття пройшло повз неї та його смертельні сили торкнулися її, холодно попестили.

«А зараз, прошу мене вибачити, мої маленькі поні, мені ще треба керувати довічною ніччю».

* * *

СЕЛИЩЕ, СХОВАНЕ НА ВИДНОТІ

 — Подумай про обчислювальну потужність, необхідну для того, щоб створити сотню тіньових двійників, — сказав геній Учіха безпристрасним тоном. — Це помилка раціональності, Сакуро, казати «раптова удача» й думати, що ти пояснила усе. «Раптова удача» — це лише назва, яку люди дають даним, які вони ігнорують.

 — Але це має бути раптовою удачею! — скрикнула Сакура. Не без зусилля, вона вгамувала свій голос до рівня обережної точності, якої вимагають від раціонального ніндзі, не хотілося, щоб хлопець, в якого вона була закохана, подумав, що вона тупа. — Як ти й казав, обчислювальна потужність, необхідна для використання сотні Каґе Буншінів просто абсурдна. Ми говоримо про рівень повноцінного суперінтелекту. Наруто ж далеко в кінці нашого класу, він навіть не сягає рівня джоніна, не кажучи вже про суперінтелект!

Очі Учіхи зблиснули, майже немовби він активував свій Смартінґан.

 — Наруто може створити сотню незалежних клонів. У нього має бути достатньо мозкових сил. Однак, за звичних обставин, щось певно заважає йому використовувати обчислювальну потужність ефективно…​ можливо, мозок, який воює сам з собою? У нас зараз є причина вірити, що Наруто певним чином повʼязаний із суперінтелектом, і якщо він нещодавно закінчив рівень ґеніна, йому, як і нам, пʼятнадцять років. Що сталося пʼятнадцять років тому, Сакуро?

Сакурі потрібна була мить, щоб осмислити, згадати, а тоді й зрозуміти.

Атака девʼятимозкого демона лиса.

Лише маленьке створіння кольору білої кістки із великим вухами й ще більшим хвостом та червоними очками-намистинами. Воно було не сильніше за звичайного лиса, воно не дихало вогнем та не стріляло лазером з очей, воно не мало жодної чакри чи магії, але його інтелект перевищував людський у девʼять тисяч разів.

Сотні людей було вбито, половина будівель розбито, майже все селище Бейсуґакуре було знищено.

 — Ти думаєш, що Кюбі ховається всередині Наруто? — спитала Сакура. Через мить її мозок автоматично продовжив заповнювати очевидні наслідки цієї теорії. — А конфлікт програмного забезпечення між їх існуванням — це причина, чому він поводиться як слабоумний йолоп половину часу, але може контролювати сотню Каґе Буншінів. Так. Це справді…​ має…​ сенс.

Саске коротко кивнув їй, наче хтось, хто самостійно дійшов до всього цього, без жодної підказки йому.

 — Ано…​ — сказала Сакура. Лишень роки розумових вправ дозволили їй направити свою абсолютно пронизливу паніку у прагматично корисні варіанти поведінки. — Хіба нам не треба сказати про це? Типу, у найближчі пʼять секунд?

 — Дорослі вже знають, — беземоційно відповів Саске. — Це очевидне пояснення того, як вони ставляться до Наруто. Ні, справжнє питання полягає у тому, як це узгоджується із тим, як Учіха перехитрив його…​

 — Взагалі не бачу, щоб це узгоджувалось, — почала Сакура.

 — У цьому має бути логіка! — відтінок несамовитої емоції промайнув у голосі Саске. — Я запитав цього чоловіка, чому він зробив це, і він сказав, що коли я знатиму відповідь на це питання, це пояснить усе! Ясно, що це має бути також частиною того, що треба пояснити!

Сакура тихенько зітхнула. Її власна гіпотеза полягала у тому, що Ітачі просто намагався довести свого брата до клінічної параної.

 — Гей, дітки, — промовив із радіонавушників голос їхнього сенсея із раціональності. — Є селище у Вейві, яке намагається побудувати міст, який весь час падає, і ніхто не може зрозуміти, з якої причини. Зустріньмося біля брами в полудень. Час вам отримати вашу першу місію з аналізу із рейтингом «С».

(Ця історія стала натхненням для більш розширеного фанфіку Velorien «Lighting Up the Dark».)

* * *

ЕРДЕШ У ЛАНЦЮГАХ

 — Як ти могла зробити це, Аніто? — запитав Річард дуже напруженим голосом. — Як ти могла взяти у співавтори статті Жан-Клода? Ти маєш вивчати немертвих істот, а не співпрацювати з ними у наукових статтях!

 — А як щодо тебе? — плюнула я. — Ти ж видав статтю у співавторстві з Сильвією. Тобі підходить бути плодовитим науковцем, але не мені?

 — Я ж голова її інституту, — прогарчав Річард. Я прямо відчувала хвилі науки, які він випромінював; він був розлюченим. — Я маю працювати з Сильвією, але це нічого не означає. Я думав, наше з тобою дослідження було особливим, Аніто!

 — Воно і є особливим, — сказала я, почуваючись безпорадною через неспроможність пояснити щось Річарду. Він не розумів, як трепетно бути поліматом, які нові світи відкривалися мені. — Я ні з ким не ділилася нашим дослідженням.

 — Але ж ти хотіла, — сказав Річард.

Я не відповіла нічого, але я знала, що вираз мого обличчя промовив все за мене.

 — О боже, Аніто, як ти змінилася, — видихнув Річард. Здавалося, що він навіть змарнів. — Чи розумієш ти, що монстри вже жартують про числа Блейк? Я був колись твоїм партнером у всьому, а зараз я просто ще один перевертень із числом Блейк 1.

* * *

ГРОМОВІ РОЗУМНИКИ

 — Мені це остогидло! — вигукнув Лайон-О. — Остогидло робити це щотижня! Наш вид володів технологією міжзоряних перельотів, Пантро, я знаю, які для цього потрібні енергетичні витрати! Просто неможливо, щоби ти не зміг збудувати ядерну боєголовку чи скерувати астероїд, чи будь-яким іншим чином підірвати піраміду того невмирущого телепня!

* * *

ХІ-МЕН ТА ВОЛОДАРІ РАЦІОНАЛЬНОСТІ

Приголомшливі таємні знання відкрилися мені того дня, коли я здійняв догори свій чарівний фоліант та мовив: — «Силою Теореми Баєса!»

* * *

ДОЛЯ/НІЧ ЗДОРОВОГО ҐЛУЗДУ

Я є осердя моїх думок
Переконання — плоть моя, а вибір — кров
Я розглянув тисячі міркувань
Не знаючи страху втрати
Не відаючи здобутку
Я вистояв біль і оновився щораз
Чекаючи на прибуття істини.
Невизначений шлях цей.
Життя моє назавжди є
Безмежний світ інтерпретацій!

* * *

ІМʼЯ РАЦІОНАЛЬНОСТИ

Одинадцятирічний хлопець, якому судилося стати легендою — переможцем драконів, вбивцею королів — мав в голові лише одну думку. Ось він вже наблизився до Сортувального Капелюха, готовий долучитися до пізнання таїнств:

«Аби не Рейвенклов, аби не Рейвенклов, аби не Рейвенклов…​»

Однак, щойно криси древньої повстяної штукенції накрили його чоло…​

 — РЕЙВЕНКЛОВ!

Ще коли з боку стола в синьому оздобленні залунали оплески, ще коли він тільки підходив до жахливого гуртожитку, в якому він проведе найближчі сім років, Коут вже зіщулився всередині в очікуванні неминучого; і неминуче трапилось майже одразу, і саме так, як він і боявся — перш ніж він встиг вмоститися на своєму стільці.

 — Отже! — промовив старший за нього хлопчина з щасливим виразом обличчя людини, яка вигадала щось напрочуд розумне. — Коут зе рейвен невермор?

* * *

ТЕНҐЕН ТОППА ҐУРРЕН РАЦІОНАЛЬНОСТІ 40К

Я вигадав справді епічну історію для цього кросоверу. Але береги тут завузькі, щоб її вмістити.

* * *

УТИЛІТАРНІ СУТІНКИ

(Примітка: це було написано після того, як я почув, що Alicorn писав фанфік на «Сутінки», але до того, як я прочитав «Luminosity». Це очевидно, якщо ви один із нас.)

 — Едварде, — сказала Ізабелла ніжно. Вона простягнула руку та попестила його холодну блискучу щоку. — Ти не маєш захищати мене ні від чого. Я склала список всіх плюсів та мінусів, призначила кожному з них відповідну відносну вагу, й це просто очевидно, що переваг у тому, щоб стати вампіром, більше за недоліки.

 — Белло, — промовив Едвард й відчайдушно ковтнув слину. — Белло…​

 — Безсмертя. Відмінне здоровʼя. Пробудження психічних здібностей. Достатньо легко виживати на крові тварин, коли перетворення завершиться. А ще й краса, Едварде, є люди, які віддали б власне життя, щоб бути гарними, й навіть не смій називати їх поверхневими, доки не спробував бути потворним. Чи ти думаєш, що я боюся слова «вампір»? Я вже втомилася від твоїх довільних деонтологічних обмежень, Едварде. Весь людський вид мав би приєднатися до вас і радіти, до того ж люди гинуть тисячами просто поки ти вагаєшся.

Пістолет у руці його коханки холодив його чоло. Це його не вбʼє, та він буде непритомний достатньо довго…​

* * *

ЖАСМІН ТА ЛАМПА

Обличчя Аладдіна було задумливим, але рішучим, коли новоспечений волоцюга звернувся до синьої істоти космічної сили востаннє, приготувався заради свого друга залишити позаду багатство та надію, смак якої він так коротко відчував.

 — Джине, ось моє третє бажання, я хочу, щоби ти був…​

Принцеса Жасмін, яка витріщалася на цю картину із відкритим ротом, не до кінця вірячи у те, що вона бачила, заледве встигла опанувати свій параліч та вихопити лампу, доки хлопець не встиг доказати це фатальне речення.

 — Пробач мені, — промовила Жасмін, — Аладдіне, любий, ти гарненький, але ти ідіот, ти це знаєш? Хіба ти не помітив, як одного разу Джафар був поклав свої руки на цю лампу і вже мав свої три бажання? Ох, не зважай. Джине, я бажаю, щоб усі були завжди молодими й здоровими, я бажаю, щоб ніхто не помирав, якщо вони не хочуть померти, та я бажаю, щоб інтелектуальний рівень кожної людини поступово зростав, прибавляючи по 1 пункту IQ щороку, — вона кинула лампу назад Алладіну. — Завершуй те, що почав робити.

* * *

ГАМЛЕТ-РАЦІОНАЛІСТ

(створено Histocrat-ом на LiveJournal, допис 13389, HonoreDB на LessWrong)

(викладено за дозволом)

(прим. перекладачів: при перекладі використовувався переклад Юрія Андруховича)

ГАМЛЕТ
Гостю непроханий, облиш свої ти дивні жарти,
над сліпотою смутку мого і добрим серцем
Гораціо — близького мого друга.
Або ж, коли і справді ти — мій любий батько,
скажи:
Який малюнок підніс у дар я королю,
як був малим дитям — шість років од колиски?

ПРИВИД
То був єдиноріг, і весь в броні.

ГАМЛЕТ
Як так.

ПРИВИД
Послухай же.

ГАМЛЕТ
Батьку, кажи.

ПРИВИД
Близька година,
Коли я повернуся знов до сірки,
В огонь і муки, й сморід.

ГАМЛЕТ
То в муках ти?

ПРИВИД
У муках всі, хто вмер без сповіді.

ГАМЛЕТ
Як данця всякого, й мене цього навчали.
Але, на думку мо́ю, не личить забаганка така Господеві.
Карати всіх, хто вмер без догляду, без нагляду Богом обраних святих отців,
за те, як лихо світ влаштовано…​

ПРИВИД
Не влаштування світу мене вбило, і не нещасний випадок якийсь.

ГАМЛЕТ
Що то було?

ПРИВИД
Якщо ти справді син своєму батьку,
То помстися за убивство.

ГАМЛЕТ
О Боже.

ПРИВИД
Мій час спливає. Чи прагнеш ти почути як все було?

ГАМЛЕТ
Ні.

ПРИВИД
Як так?

ГАМЛЕТ
Любов до тебе й справді закликає мене помститися,
але страшніші речі я почув сьогодні.
Якщо всі вбиті опиняються у Пеклі, та й інші всі,
хто радий був сповідатись, коли б мав час,
Якщо людей, що переважно добрі, чекають моторошні муки
від Божих рук, тоді я Богові й Провидінню виклик кину.
Мій привиде, ти той, хто за завісою існує,
ти знаєш те, що смертним недоступне.
Кажи: чи існує пристрій, або навар такий,
що він природі невідомий, але не суперечить їй,
і дозволяє назавжди Смерті запобігти?

ПРИВИД
Уникнути ти хочеш Пекла?

ГАМЛЕТ
Я хочу спростувати Пекло — для всіх!
і Рай також. Бо я підозрюю, що наш шалений Бог
Рай влаштував нікчемно. На райський сад перетворю я Землю,
тоді як стану її безсмертним королем.

ПРИВИД
Думи такі мене вже не займають.
Смерть і Пекло омили мене від всіх бажань,
одне лишилося — то помста за моє убивство.

ГАМЛЕТ
Відплати кривді завданій тобі не має бути, та клянися:
як знищу я твого убивцю, надаси мені ти спосіб
подолати смерть.
Хто вбив тебе до тебе приєднається у Пеклі,
на тому все. Відтоді, Геєні не дозволю я зростати.

ПРИВИД
Згода. Як вбитий буде брат мій, що влив мені у вуха сік смертельний,
тоді тобі я увіллю у вуха дорогоцінну правду: шляхи створіння каменю.
Камінь філософський навар породжує, що здатен
людину всяку од смерті захистити. Перетворити може він метали будь-які на золото, яке
покриє витрати на те, щоб цей навар ти людству всьому міг роздати.

ГАМЛЕТ
Воістину нема такого, що було б мріям філософів чуже.
Чекай-но.
Чи маю вбити короля я, твого брата?

ПРИВИД
Так, ця тварина, кровозмісно-сласна
Своїми чаруваннями і чорним своїм талантом…​

ГАМЛЕТ
Дійсно, його таланти вражають так, що відчай
бере мене од думки про вбивство його і здобуток трону.
Це буде гарна битва, за ще кращі надбання.
Чи даси мені пораду?

Піє півень. Привид виходить.

(HonoreDB зробив з цього електронну книгу.)

(Вона називається «A Will Most Incorrect to Heaven: The Tragedy of Prince Hamlet and the Philosopher’s Stone»)

(продається за 3 долари на makefoil крапка com)

(так, це не жарт)

* * *

МОБІ ДІК ТА МЕТОДИ РАЦІОНАЛЬНОСТИ

(підказано Eneasz на LessWrong.com)

 — Мститися?, — спитав одноногий чоловʼяга. — Китові? Ні, я вирішив радше зосередитися на своїх справах.

* * *

АЛІСА В КРАЇНІ, ДЕ ВСЕ ЩЕ ХИМЕРНІШЕ, НІЖ ТУТ

(спершу написано braindoll в коментарі до цього розділу, з деякими редагуваннями)

Аліса сиділа з сестрою на березі ріки та читала книжку. Вона мала декількох старших друзів, які, коли їх чемно попросити, без проблем позичали їй книжки де не було аж так багато малюнків та розмов, як вважалося відповідним для її вікової категорії.

У спеку в неї часто туманіла голова і злипалися повіки, тож Аліса завбачливо змочила у воді хустинку та поклала її собі на шию. І все одно її думки розпорошилися (достоту як маленькі кошенята, що їхній господар на секунду відволікся від них), і вона якраз собі прикинула, що втіха від сплетіння віночка вартуватиме 4/3 зусиль, потрібних, щоб встати й нарвати стокроток, а втім однаково не покриє вартість альтернативи (читання), аж гульк — мимо, за якийсь крок від неї, проскочив рожевоокий Білий Кролик.

Диво, зрештою, невелике, та й Кроликове бубоніння собі під ніс: «О Боже! О Боже! Як я забарився!», — також не вразило її слуху, та коли Кролик раптом вихопив із камізельчаної кишеньки годинника і, глипнувши на нього, помчав щодуху далі, вона остовпіла з переляку, яскраво усвідомивши — вона ніколи була не бачила кролика, що мав би камізельчану кишеньку, чи то пак годинник, щоб з неї вихопити. «Ой, лишенько», — сказала вона сама собі (але тихенько; вона давно вже була відівчилася звертатися до себе вголос, бо через цю звичку люди сприймали її ще менш серйозно). «Якби я не визначила одразу, наскільки це цікавинніше за середньостатистичного кролика, це б означало, що щось притлумлює мою природну цікавість, і ось цей феномен був би найцікавинним». Тож жагучі питання погнали її полем навздогін за ним, і вона ще встигла помітити, як він гулькнув у велику кролячу нору під живоплотом.

* * *

ЛАСКАВО ПРОСИМО У РЕАЛЬНИЙ СВІТ

(подяка dsummerstay за нагадування опублікувати це)

МОРФЕЙ: Я сам довго не міг у це повірити, доки не побачив ці поля на власні очі. Доки не побачив, як вони переробляють мертвих на рідину, щоб внутрішньовенно годувати нею живих…​

НЕО (ввічливо): Даруйте, та…​

МОРФЕЙ: Так, Нео?

НЕО: Я сидів тихо так довго, як міг, але зараз я відчуваю потребу вибалакатися. Людське тіло є найменш ефективним джерелом енергії, яке тільки можна уявити. Ефективність електростанції, що перетворює теплову енергію в електрику, падає, якщо крутити турбіни за нижчих температур. Якщо у наявності є будь-яка їжа, якою можна нагодувати людську істоту, то було б ефективніше її спалити у печі, ніж згодувати людині. І зараз ви мені кажете, що їхня їжа — це тіла мертвих, що згодовують живим? Та ви взагалі чули про закони термодинаміки?

МОРФЕЙ: А звідки ти дізнався про закони термодинаміки, Нео?

НЕО: Усі, хто відвідав бодай одне заняття з фізики у старших класах, мають знати про закони термодинаміки!

МОРФЕЙ: Де ти вчився, Нео?

(Пауза.)

НЕО: …​у Матриці.

МОРФЕЙ: Машини зіткали елегантне павутиння брехні.

(Пауза.)

НЕО (тихим голосом): Можна мені отримати підручник зі справжньої фізики?

МОРФЕЙ: Такого не існує, Нео. Цим світом математика не керує.

Розділ 65. Заразна брехня

Герміона Ґрейнджер якось прочитала була, що ключ до хорошої фігури — зважати на свою їжу, помічати, як ти її їси, щоб зрештою бути задоволеною їдою. Цього ранку вона зробила собі тост, поклала на нього масло, а на масло — корицю, і цього справді мало б бути достатньо, щоб помітити перед собою таку-то благодать…​

Без жодної уваги до кориці й масла, не помічаючи ані самої їжі, ані факту її поглинання, Герміона проковтнула черговий шматок тосту й сказала:

 — Можеш іще раз спробувати пояснити? Я досі просто ошелешена.

 — Усе доволі просто, якщо розмірковувати як слизеринець на Світлій Стороні, — сказав хлопець, що, на думку всіх у школі, за винятком їх двох, був її справжнім коханням. Гаррі Поттер неуважно калапуцав ложкою в пластівцях. До рота він сьогодні відправив був небагато ложок, принаймні, наскільки бачила Герміона. — Кожна хороша річ у цьому світі викликає до життя свою протилежність. Фенікси — не виняток.

Герміона непомітно для себе відкусила ще один шматок тосту з корицею та маслом і сказала:

 — Як хтось може не розуміти, що Фоукс вважає тебе достатньо хорошою людиною, щоб сидіти в тебе на плечі? Він би не сидів на плечі в темного чаклуна! Ніколи!

І вона не кричала нікому про те, що Фоукс торкнувся її щоки, бо знала, що це було б неправильно — якщо фенікс тебе торкнувся, не треба про це вихвалятися, не для цього існують фенікси.

Та вона справді сподівалася, що це розчавить чутки про те, що Гаррі Поттер лихий і тягне за собою Герміону Ґрейнджер.

Але цього не сталося.

І вона щиро не могла збагнути, чому ні.

Гаррі проковтнув ще трохи пластівців; тепер його очі дивилися кудись далеко, повз її погляд.

 — Уяви собі таке: ти прогулюєш день школи і брешеш вчительці, буцімто хворів. Учителька каже принести довідку від лікаря, і ти підробляєш її. Учителька каже, що зателефонує лікареві, щоб перевірити, тож ти даєш їй липовий номер лікаря, і просиш друга вдати з себе лікаря, якщо вона зателефонує…​

 — Що-що ти зробив?!

Гаррі підвів погляд з пластівців та всміхнувся їй.

 — Я не кажу, що я справді таке робив, Герміоно…​ — тоді він швидко опустив погляд назад в тарілку. — Ні, це просто приклад. Брехня поширюється — ось про що я. Ти маєш брехати більше, щоб прикрити попередню брехню, брехати про кожен факт, що пов’язаний з тією першою брехнею. І якщо продовжувати брехати, продовжувати прикривати брехню, то рано чи пізно починаєш брехати про загальні закони думки. Наприклад, хтось продає якісь ліки з альтернативної медицини, і вони не працюють, і будь-яке подвійно сліпе дослідження підтвердило б, що вони не працюють. Тож якщо хтось хоче продовжувати захищати брехню, то має підірвати твою віру в експериментальний метод. Типу, «експериментальний метод діє лише для наукових ліків, а не для нашої неймовірної альтернативної медицини». Або «хороша й гідна людина має вірити якомога сильніше, хай про що свідчать докази». Чи то взагалі правди не існує, так само й об’єктивної реальності. Ось такі банальні сентенції переважно є не просто хибними, вони є анти-теорією пізнання, оскільки системно неправильні. На кожне правило раціональності, що допомагає тобі знайти правду, завжди є хтось, кому треба, щоб ти вірила в протилежне. Збрешеш один раз, і відтоді вже правда — твій ворог назавжди. А доволі багато людей бреше…​ — монолог Гаррі обірвався.

 — До чого тут Фоукс? — запитала вона.

Гаррі видобув свою ложку з пластівчаної мішанини і вказав нею в напрямку вчительського стола.

 — У директора є фенікс, так? І він — головний маг Чарверсуду, так? Отже в нього є політичні опоненти, наприклад, Луціус. То що, гадаєш, опозиція просто підніме лапки вгору й здасться, бо в Дамблдора є фенікс, а в них — немає? Гадаєш, вони визнають, що Фоукс бодай свідчить, що Дамблдор є хорошою людиною? Звісно ні. Вони мають вигадати щось, що зробить Фоукса…​ неважливим. Наприклад, що фенікси приходять до людей, що одразу атакують будь-кого, кого вважають лихим, відповідно фенікс свідчить лише про те, що ти ідіот чи небезпечний фанатик. Або фенікси приходять до людей, що є щирими ґрифіндорцями без чеснот інших гуртожитків. Або свідчать лише про те, наскільки ти хоробрий з точки зору тварини й ні про що більше, а судити політиків за цією ознакою нечесно. Вони мають сказати щось, щоб спростувати важливість фенікса. Закладаюся, Луціусу навіть не довелося вигадувати нічого нового. Закладаюся, це вже давно вигадали — сторіччя тому, відколи вперше в когось на плечі сидів фенікс, а хтось інший не хотів, щоб люди з цього робили висновки. Закладаюся, коли з’явився Фоукс, це вже стало банальщиною, і всім було б якось дивно враховувати особисті вподобання фенікса. Така ж реакція виникла б, якби якась маґлівська газета створила рейтинг політичних кандидатів за їхньою науковою освіченістю. На кожну силу добра в цьому всесвіті є хтось, кому вигідно, щоб люди не зважали на неї, чи вигідно обмежити цю силу так, щоб вона не здатна була їх зачепити.

 — Але ж…​ Ну гадазд, я розумію, чому Луціус Мелфой не хоче, щоб люди вважали, що Фоукс має значення, але чому хтось не лихий вірить у це?

Гаррі Поттер злегка знизав плечима. Його ложка знову занурилася у пластівці і заходилася перемішувати їх без упину.

 — Чому будь-який цинізм приваблює людей? Бо він видається ознакою дорослості, вишуканості, ніби ти вже бачив все, і тобі краще знати. Або через те, що коли щось принижуєш — видається, що стаєш вищий. А може в них самих немає фенікса, і їхній політичний інстинкт підказує, що вони не матимуть з того жодного зиску, якщо казатимуть добре про феніксів. Або через те, що цинізм дає відчуття, ніби ти знаєш потаємну правду, якої пересічні люди не відають…​

Гаррі поглянув у напрямку вчительського стола й продовжив ледь не шепотом:

 — Може в цьому його проблема…​ Він цинічно ставиться до всього, але не до цинізму як такого.

Не подумавши, Герміона й собі поглянула на вчительський стіл, та місце професора із захисту досі було порожнім, як у понеділок і у вівторок. Заступниця директора раніше оголосила була, що заняття професора Квірела сьогодні буде скасовано.

Потім, коли Гаррі вже з’їв трохи мелясового пирога та пішов, Герміона поглянула на Ентоні й Падму, що за збігом обставин їли поряд і аж ніяк не підслуховували.

Ентоні й Падма поглянули на неї у відповідь.

 — Це мені здається, — невпевнено сказала Падма, — чи Гаррі Поттер почав розмовляти як більш складна книжка останні кілька днів? Тобто, не те щоб я давно почала його слухати…​

 — Тобі не здається, — сказав Ентоні.

Герміона нічого не сказала, та вона відчувала дедалі сильніший неспокій. Хай що сталося з Гаррі Поттером у день фенікса, це змінило його. У ньому зʼявилося щось нове. Не холодне, а суворе. Подеколи вона бачила, як він витріщається у вікно з похмурою рішучістю. В понеділок на гербалогії вогняна пастка Венери вийшла була з-під контролю, і Гаррі відштовхнув Террі зі шляху вогняної кулі ще до того, як професорка Спраут завершила викрикувати чари замороження вогню. А коли Гаррі підвівся з підлоги, він просто повернувся до свого місця, ніби нічого цікавого щойно не сталося. А коли пізніше в понеділок вона нарешті отримала вищу за нього оцінку за іспит з трансфігурації, Гаррі лише схвально всміхнувся їй, а не обурено стиснув щелепи, і…​ це дуже її турбувало.

У неї було відчуття, ніби Гаррі…​

…​віддаляється від неї…​

 — Він раптом став здаватися старшим, — сказав Ентоні. — Не як справжній дорослий, я не здатен уявити Гаррі дорослим, а ніби він раптом перетворився на четвертокласну версію…​ хай чого він там є.

 — Ну, — сказала Падма. Вона вишукано посипала пшеничний коржик зі смаком шоколаду глазуруванням зі смаком пшениці. — Гадаю, Дракону й Сонечку краще обʼєднатися в наступній битві, або містер Гаррі Поттер розтрощить нас. Минулого разу ми були союзниками, і навіть тоді Хаос ледь не виграв…​

 — Ага, — сказав Ентоні. — Ви маєте рацію, міс Патіл. Передай генералу Драконів, що ми хочемо зустрітися з вами…​

 — Ні! — сказала Герміона. — Ми не маємо мусити кидатися на генерала Поттера разом, аби хоч якийсь шанс мати. Це безґлуздя, особливо тепер, коли нікому не можна використовувати маґлівські артефакти. У нас досі двадцять чотири солдати в кожному війську.

Ані Падма, ані Ентоні не відповіли.

* * *

Тук-тук, тук-тук.

 — Заходьте, містере Поттер, — сказала вона.

Двері прочинилися, і Гаррі Поттер прослизнув до її офісу. Він зачинив за собою двері однією рукою, без жодного слова сів у м’яке крісло, що наразі стояло перед її столом. Вона так часто трансфігурувала це крісло, що воно подеколи змінювало форму відповідно до її настрою — без жодного руху палички, закляття чи навіть свідомого бажання. Наразі крісло мало стільки подушок, що коли Гаррі сів у нього, видавалося, ніби крісло його обіймає.

Гаррі ніби й не помітив. Хлопець був дуже зосередженим, він не відводив погляду від її очей.

 — Ви мене викликали? — запитав хлопець.

 — Викликала, — відповіла професорка Макґонеґел. — У мене є дві хороших новини для вас, містере Поттер. По перше, ви взагалі знайомі з містером Рубеусом Геґрідом? Лісничим? Він був давнім другом ваших батьків.

Гаррі завагався. А тоді:

 — Містер Геґрід трохи порозмовляв зі мною, коли я сюди прибув, — сказав Гаррі. — Здається, це було у вівторок мого першого шкільного тижня. Втім, він не зазначив, що знав моїх батьків. Тоді мені здалося, що він просто хоче представитися Хлопчикові-Що-Вижив…​ У нього є якась прихована історія? Він не схожий на таку людину…​

 — Ем…​ — їй довелося трохи помовчати, щоб зібратися з думками. — Це довга історія, містере Поттер, проте містера Геґріда помилково звинуватили у вбивстві учениці пʼять десятиліть тому. Паличку містера Геґріда зламали навпіл, і його виключили. Пізніше, коли професор Дамблдор став директором, він дав Геґрідові тут прихисток на посаді охоронця дичини й ключника.

Очі Гаррі пильно її розглядали.

 — Ви казали, що пʼять десятиліть тому востаннє помер учень у Гоґвортсі, і ви також були переконані, що пʼять десятиліть тому таємне повідомлення Сортувального Капелюха востаннє було почуте.

Вона відчула легкий холодок на спині — навіть директор і Северус, мабуть, не змогли б так швидко побачити звʼязок.

 — Так, містере Поттер. Хтось відчинив Таємну кімнату, але на той момент ніхто в це не повірив, а у смерті учениці звинуватили містера Геґріда. Втім, директор знайшов додаткове закляття на Сортувальному Капелюсі й продемонстрував його спеціальній комісії Чарверсуду. В результаті вирок містера Геґріда було скасовано — власне, лише цього ранку — і йому дозволять придбати нову паличку, — вона завагалася. — Ми…​ ще не казали про це містерові Геґріду, містере Поттер. Ми чекали, доки все буде завершено, щоб не давати йому марних надій після стількох років. Містере Поттер…​ я хотіла спитати, чи можна нам повідомити містерові Геґріду, що саме ви допомогли йому?..

Вона побачила в його погляді, як він почав усе зважувати…​

 — Я памʼятаю, як містер Геґрід тримав вас на руках ще немовлям, — сказала вона. — Гадаю, йому було б приємно дізнатися про це.

Втім, Мінерва побачила на обличчі Гаррі, як він вирішив, що Рубеус не буде йому корисним.

Гаррі похитав головою.

 — Погано вже те, що хтось може зрозуміти, що серед першокласників цього року є парселмовці, — сказав Гаррі. — Гадаю, буде розважливіше просто тримати це все в таємниці, наскільки можливо.

Вона згадала Джеймса й Лілі — вони завжди без вагань відповідали взаємністю на дружбу величезного, добродушного чоловіка, хоча Джеймс і був нащадком заможного роду, Лілі подавала надії стати майстринею чарів, а Рубеус був лише напіввелетнем, що його паличку зламали навпіл…​

 — Бо ви гадаєте, що він не буде вам корисним, містере Поттер?

Запала мовчанка. Вона не збиралася була казати цього вголос.

На лиці Гаррі промайнув сум.

 — Напевно, — тихо відповів він. — Проте сумніваюся, що ми б із ним здружилися, як вам здається?

Щось ніби застрягло в її горлі.

 — До речі, про використання людей, — сказав Гаррі. — Видається, невдовзі мене кинуть у війну з темним лордом. Отже, доки я у вашому офісі, я хотів би попросити, щоб мій цикл сну подовжили до тридцяти годин на добу. Невіл Лонґботом хоче почати тренуватися битися в дуелях, і є старший гафелпафець, що запропонував його навчати, вони запросили мене приєднатися. Також є інші речі, які я хотів би вивчити, — і якщо ви або директор вважають, що мені варто засвоїти щось конкретне, щоб стати могутнім чаклуном, коли я виросту, повідомте мені. Будь ласка, накажіть мадам Помфрі видати мені відповідне зілля, чи що вона там має зробити…​

 — Містере Поттер!

Він втупився прямо їй в очі.

 — Так, Мінерво? Я знаю, що це була не ваша ідея, проте я хотів би вижити під час використання, яке директор мені був запланував. Будь ласка, не будьте цьому перешкодою.

Це її майже добило.

 — Гаррі, — ледве чутно прошепотіла вона, — діти не мусять думати так!

 — Маєте рацію, не мусять. Та багато дітей дорослішають зарано — не лише я. І більшість із цих дітей, вірогідно, миттєво погодилися б помінятися зі мною місцями. Я не жалітиму себе, професорко Макґонеґел, доки існують люди зі справжніми проблемами, і я не один із них.

Вона проковтнула клубок у горлі й сказала:

 — Містере Поттер, якщо проживати тридцять годин на добу, ви…​ станете старшим, ви старішатимете швидше…​

Як Албус.

 — І у пʼятому класі мій фізіологічний вік буде таким самим, як у Герміони. Звучить не надто жахливо, — на обличчі Гаррі була суха усмішка. — Чесно, я б напевно захотів цього, навіть якби не існувало темного лорда. Чарівники живуть довго, і чи то чарівники чи то маґли напевно посунуть верхню межу віку навіть далі впродовж наступного століття. Не має жодної причини не наповнювати день якомога більшою кількістю годин. Я планую багато всього зробити, і що швидше я все це зроблю, то краще.

Запала довга мовчанка.

 — Гаразд, — сказала Мінерва. Це був ледве не шепіт, тож вона підвищила голос. — Гаразд, містере Поттер, я спитаю в директора, і якщо він погодиться, це буде зроблено.

Гаррі ненадовго примружив очі.

 — Розумію. Тоді, будь ласка, нагадайте директорові, що Ґодрик Ґрифіндор заповідав: якщо для нього цей шлях був правильним, то він не радитиме нікому чинити неправильно, навіть наймолодшому учневі Гоґвортсу.

І вона з розпачем зрозуміла, що останній шанс на те, що Албус бодай з чимось із цього не погодиться, щойно перетворився на ніщо. Саме ці слова їй казав Албус, коли вона заперечувала, що Кемерон Едвард замолодий, і коли заперечувала, що Пітер Певенсі замолодий, і зрештою вона припинила заперечувати.

 — Хто вам це сказав, містере Поттер?

Не Албус…​ звісно, Албус ніколи б несказавтакого будь-якому учневі…​

 — Останнім часом я багато читаю, — сказав Гаррі. Він почав підводитися з обіймів стільця, а потім спинився. — Чи можна мені спитати про другу гарну новину?

 — О. Ем…​ професор Квірел прокинувся й каже, що вам можна…​

* * *

Лікарня Гоґвортсу була величезним яскраво освітленим приміщенням. Вікна відкривалися на всі чотири боки, хоча лікарня нібито була розташована посеред замку. Вздовж стін тяглися ряди білих ліжок, та лише три з них наразі були зайняті. На одному — старший хлопець, на другому, з протилежного боку — старша дівчина; обидвоє лежали нерухомо із заплющеними очима. Напевно, були непритомні й скуті закляттями, а якісь чари чи зілля змінювали їхні тіла в неприємний спосіб. Навколо ліжка третього пацієнта були шворки, що напевно було на краще. Мадам Помфрі сильно підштовхнула Гаррі, сказала не витріщатися, і Гаррі довелося собі нагадати, що деякі люди досі не знали, хто такий Хлопчик-Що-Вижив…​ або абсолютна влада у власній лікарні була невідʼємною частиною особистості мадам Помфрі тощо, начхати.

За рядами ліжок було пʼять дверей, що вели до особистих кімнат, де лежали ті з пацієнтів, що їхнє лікування триватиме дні, а не години, та справи не аж такі кепські, щоб переводити їх до лікарні святого Мунґо.

Без вікон, без жодного промінчика з неба; єдине джерело освітлення — бездимний смолоскип на товстій кам’яній стіні — ось яка кімната чекала за середніми дверима. Гаррі не знав, чи могли професори просити Гоґвортс змінюватися, чи в лікарні завжди була доступна така кімната для людей, що не насолоджувалися світлом.

В центрі кімнати, між двома однаковими тумбочками, що були наче вирізьблені з того ж сірого мармуру, що й стіни, стояло біле лікарняне ліжко, трохи оранжевувате у світлі смолоскипа. На ліжку, під білим простирадлом, натягнутим по пояс, у лікарняному халаті, спираючись спиною на узголів’я ліжка, напівсидів-напівлежав професор Квірел.

Було страшно бачити професора Квірела в одному з ліжок мадам Помфрі, хоча професор Квірел і виглядав неушкодженим. Навіть знаючи, що професор Квірел навмисно вдав свою поразку в бою з Северусом, щоб дати собі привід відновити сили після Азкабану. Гаррі ніколи на власні очі не бачив, як хтось помирає в лікарняному ліжку, та він бачив забагато фільмів на цю тему. Лікарняне ліжко передбачало смертність, а професор із захисту не мав бути смертним.

Мадам Помфрі категорично заборонила Гаррі надокучати її пацієнтові.

Гаррі сказав був «розумію», що суто технічно не означало, що він погодився.

Сувора стара цілителька обернулася й почала розповідати професорові Квірелу, що йому за жодних обставин не можна перевтомлюватися чи…​ засмучуватися…​

Поступово її голос затихнув, вона швидко розвернулася й втекла з кімнати.

 — Непогано, — зазначив Гаррі, коли завідувачка лікарнею пішла і двері за втікачкою зачинилися. — Якось треба цього навчитися.

Професор Квірел посміхнувся посмішкою без жодного вмісту гумору.

 — Дякую за художню критику, містере Поттер, — він сказав це значно сухіше, ніж зазвичай.

Гаррі втупився в бліді сині очі, і йому спало на думку, що професор Квірел…​

…​постарів.

Це було ледь помітно, і взагалі могло Гаррі лише здаватися, а може це був тільки ефект поганого освітлення. Хай там як, а видавалося, ніби волосся Квіріна Квірела посивіло, звільнило більше місця над чолом — лисіння, що його вже було раніше помітно в нього на потилиці, набрало обертів. Обличчя нібито трохи витягнулося.

Бліді сині очі залишилися уважними й напруженими, як і завжди.

 — Я радий, — тихо сказав Гаррі, — що ви маєте здоровий вигляд.

 — Зовнішній вигляд не завжди відповідає внутрішньому змістові, — сказав професор Квірел. Він клацнув пальцями, і коли жест було завершено, він тримав у руці паличку. — Можете повірити, що ця жінка вважає, ніби конфіскувала в мене це?

Професор із захисту вимовив шість заклять. Шість із тридцяти, що він використовував для захисту важливих розмов у «Кімнаті Мері».

Гаррі здійняв брови у мовчазному питанні.

 — Це все, на що я наразі здатен, — сказав професор із захисту. — Сподіваюся, цього буде достатньо. Втім, памʼятайте прислівʼя: якщо не хочеш, щоб щось почули, не кажи цього. Вважайте, що воно тут цілковито доречне. Мені казали, що ви шукали зустрічі зі мною?

 — Так, — сказав Гаррі. Він ненадовго замовчав, збираючи думки докупи. — Чи сказав вам директор чи ще хтось, що ми більше не можемо обідати вдвох?

 — Щось таке було, — сказав професор із захисту. І продовжив без жодних змін на обличчі. — Звісно, мені надзвичайно прикро.

 — Насправді, все значно серйозніше, — продовжив Гаррі. — На мене накладена безстрокова заборона покидати землі Гоґвортсу. Я не можу піти без охорони й поважної причини. Я не повернуся додому цього літа, а може й ніколи не повернуся. Я сподівався…​ обговорити це з вами.

Запала мовчанка.

Професор із захисту злегка зітхнув і сказав:

 — Нам просто доведеться покластися на загальновідомий факт, що заступниця директора особисто вбʼє будь-кого, хто спробує доповісти на мене. Містере Поттер, я збираюся говорити дуже предметно, щоб ми могли швидко завершити розмову, це ясно?

Гаррі кивнув, і…​

Під єдиним смолоскипом, чиє проміння було ближче до червоного краю оптичного спектра, зелена луска змі́я віддзеркалювала небагато світла, як і синьо-білі смужки. Темним здавався змій у цьому світлі. Очі, що раніше видавалися сірими безоднями, тепер віддзеркалювали полумʼя і видавалися яскравішими за луску.

 — Отже, — прошипіло отруйне створіння. — Шщо ти хотів ссказати?

І Гаррі зашипів.

 — Директор вважає, шщо це колишшній володар тієї жінки викрав її з тюрми.

Цього разу Гаррі заздалегідь вирішив, що розкаже професорові Квірелу лише про те, що директор так вважає. І нічого не скаже про пророцтво, через яке Волдеморт атакував батьків Гаррі, а також про те, що директор відновлює Орден Фенікса…​ це був ризик, і ризик істотний, проте Гаррі потрібен був союзник.

 — Він вірить, шщо той доссі живий? — по деякому часі сказав змій. Його розділений надвоє язик ненадовго майнув зі сторони в сторону, сардонічний зміїний сміх. — Я чомуссь не здивований.

 — Так, — сухо прошипів Гаррі, — дуже вессело, не ссумніваюсся. Тільки от я тепер маю сстирчати в Гоґвортссі насступні шшіссть років, ззадля беззпеки! Я й ссправді вирішшив, шщо шшукатиму могутноссті, а увʼязнення не піде цьому на кориссть. Маю переконати директора, шщо Темний Лорд шще не прокинувсся, шщо втеча була здійсснена якоюссь іншшою ссилою…​

І знову цей швидкий рух зміїного язика. Цього разу зміїний сміх був сильнішим та сухішим.

 — Дуріссть новачка.

 — Перепрошшую? — прошипів Гаррі.

 — Ти бачишш помилку й хочешш її виправити, повернути вссе, як було. Та навіть піссочний годинник не може сскассувати часс. Маєшш натоміссть рухатисся вперед. Ти хочешш переконати іншших, шщо вони помиляються. Значно легшше переконати їх, що вони мають рацію. Тож подумай, хлопче: яка нова подія змуссить директора вирішшити, шщо ти знову в безпеці, і одночассно ссприятиме іншшим твоїм планам?

Гаррі спантеличено вдивлявся у змі́я. Його розум намагався осягнути й розвʼязати загадку…​

 — Хіба не очевидно? — прошипів змій. І знову затремтів його язик, позначаючи сардонічний сміх. — Шщоб ти міг звільнитисся й отримати в Британії владу, вссі мають побачити, як ти перемагаєшш Темного Лорда.

* * *

У червоно-оранжевому мигтінні смолоскипа, на білому лікарняному ліжку звивався зелений змій, а хлопець витріщався у його очі-смарагди.

 — Отже, — сказав зрештою Гаррі, — Проясснімо. Ти пропонуєшш, шщоб ми знайшшли самозванця, шщо гратиме роль Темного Лорда.

 — Шщось таке. Врятована жінка допоможе — буде дуже переконливо, якшщо її побачать поряд з ним, — знову це сардонічне тремтіння язика. — Тебе викрадають з Гоґвортссу, переноссять до якогоссь публічного міссця з багатьма ссвідками, захиссні чари не пропусскають захиссників. Темний Лорд оголошшує, шщо він нарешшті відновив фізичну форму піссля років блукання безтілессним духом. Каже, шщо отримав навіть більшшу ссилу, і навіть ти тепер не здатен його зупинити. Пропонує тобі дуель. Ти викликаєшш чари охоронця, Темний Лорд ссміється з тебе, каже, шщо він не життєжер. Засстоссовує ссмертельне прокляття, ти блокуєшш, ссвідки бачать, як Темний Лорд вибухає…​

 — Засстоссовує ссмертельне прокляття? — недовірливо прошипів Гаррі. — На мені? Вдруге? Ніхто не повірить, шщо Темний Лорд може бути насстільки тупим…​

 — На вссю країну лишше ми з тобою помітимо цю нелогічніссть, — прошипів змій. — Можешш не ссумніватисся в цьому, хлопче.

 — А шщо як колиссь зʼявиться хтось третій?

Змій задумливо захитався.

 — Можемо змінити тексст пʼєсси, якшщо бажаєшш. Хай який буде ссценарій, він має залишшати можливим чергове повернення Темного Лорда — нація має вважати, шщо доссі залежить від твого захиссту.

Гаррі витріщився в безодні з червоним полумʼям на дні — змію в очі.

 — Ну? — прошипіла подоба.

Було очевидно, що погодитися на план професора із захисту й піддатися на його хитрощі вдруге, наплести ще складнішу брехню, щоб прикрити першу помилку, створити чергове фатально вразливе місце, якщо хтось колись дізнається правду — все це точно така саме тупість, як і гаданий Темний Лорд, що вдруге використовує смертельне прокляття. Не знадобилося навіть втручання його гафелпафської сторони, щоб це сформулювати, — Гаррі подумав це власним ментальним голосом.

Втім, залишалося питання, чи мораль його попередньої пригоди полягала в тому, щоб завжди одразу казати професорові із захисту «ні», чи…​

 — Обміркую це, — прошипів Гаррі, — Не відповідатиму одразу цього разу, сспочатку перелічу ризики й зисски…​

 — Зрозуміло, — прошипів змі́й. — Та не забувай, хлопче, шщо іншші події відбуваються далі без твоєї учассті. Вагатисся завжди легко, та лишше зрідка кориссно.

* * *

Хлопець вигулькнув з особистої кімнати до головної зали лікарні. Він занурив пальці у своє скуйовджене чорне волосся і так пішов повз білі ліжка, вільні й зайняті.

Невдовзі він зовсім вийшов з лікарні Гоґвортсу, обдарувавши мадам Помфрі неуважним кивком на прощання.

Хлопець вийшов у хол, тоді попрямував у більший коридор, а там зупинився й сперся на стіну.

Справа була в тому…​

…​що він справді не хотів застрягти в Гоґвортсі на шість років, і якщо подумати…​

…​випадок з порятунком Белатриси з Азкабану змусив поплатитися не тільки Гаррі. Інші люди хвилюватимуться, житимуть в страху повернення Темного Лорда, витрачатимуть невідомі ресурси на невідомі перестороги. Гаррі міг поставити умову, щоб за сценарієм чергове повернення Темного Лорда здавалося малоймовірним. І тоді люди розслабляться, і все минеться.

Хіба що, звісно, темний лорд, що його варто боятися, був справжнім. Все ж таки пророцтво існувало.

Хлопець злегка зітхнув, припинив спиратися на стіну й пішов далі.

Гаррі майже забув про це, та все ж таки він показав був професорові Квірелу колоду карт, що її йому передав ввечері неділі «Санта Клаус», де король чирви імовірно був летиключем, що мав перенести його до Інституту салемських відьом в Америці. Хоча, звісно, Гаррі не сказав професорові Квірелу, хто надіслав йому карту, а також що вона мала робити, доки не спитав професора Квірела, чи можливо визначити, куди його відправить летиключ.

Професор із захисту перекинувся на людську подобу і почав досліджувати чирвового короля — кілька разів торкався її паличкою.

І за версією професора Квірела…​

…​летиключ відправив би користувача кудись у Лондон, та точніше визначити професор не зміг.

Гаррі показав професорові Квірелу записку, що він отримав разом з колодою, але нічого не розповів про ті записки, що він отримав був раніше.

Професор Квірел миттю її прочитав, сухо хмикнув і сказав, що якщо уважно читати, то в ній прямо не сказано, що летиключ надішле його до Інституту салемських відьом.

І що треба навчитися приділяти увагу таким тонкощам, якщо хочеш стати могутнім чарівником, коли подорослішаєш, а точніше, якщо взагалі хочеш подорослішати.

Хлопець знову зітхнув по дорозі до класу.

Йому не йшло з голови питання: усі чаклунські школи такі, чи лише Гоґвортс мав проблему.

Розділ 66. Пошук себе, ч.1

Вагатисся завжди легко, та лишше зрідка кориссно.

Так сказав був йому професор із захисту. І хоча можна чіплятися до слів прислівʼя, Гаррі достатньо добре розумів слабкості рейвенкловців, щоб знати, що треба й спробувати відповідати на власні аргументи. Чи для якихось планів краще було почекати? Так, багато планів вимагало відкладеної дії; та це не те ж саме, що зволікання з вибором. Відкладати не через те, що ти знаєш, коли буде слушна мить зробити те, що треба, а відкладати лише через те, що ти не можеш на щось наважитися, — жоден хитрий план цього не потребує.

Чи є інколи потреба в додатковій інформації, щоб вибрати? Так, проте це також може стати приводом для зволікання. А зволікати може бути спокусливо, коли є вибір між двома неприємними альтернативами, то відсутність вибору позбавляє ментального болю на деякий час. Тому ви вибираєте якесь питання, відповідь на яке здобути складно, і стверджуєте, що без цієї відповіді не можете вирішити. Це і є ваш привід. Втім, якщо ви знаєте, яка інформація вам потрібна, коли і як ви її отримаєте, а також що ви зробите в залежності від кожної можливої відповіді на своє питання, то це буде значно менше схоже на виправдання зволікання.

Якщо ви не просто вагаєтеся, то маєте бути здатні заздалегідь вибрати, що робитимете, коли отримаєте ту додаткову інформацію, яка, як ви стверджуєте, вам потрібна.

Якщо Темний Лорд справді десь там чигає, чи розумно буде втілювати план професора Квірела доручити комусь грати роль Темного Лорда?

Ні. Точно ні. Аж ніяк ні.

Якби Гаррі знав точно, що Темний Лорд справді мертвий…​ у цьому випадку…​

Кабінет професора із захисту був маленькою кімнатою. Принаймні, сьогодні. Він змінився, відколи Гаррі був у ньому востаннє: каміння в кімнаті стало темнішим, більш полірованим. З іншого боку від стола стояла єдина книжкова шафа, що завжди була в цій кімнаті, — висока книжкова шафа, що ледь не сягала стелі й містила сім порожніх деревʼяних полиць. Гаррі лише один раз бачив був, як професор Квірел діставав книжку з цих порожніх полиць, і ніколи не бачив, щоб він повертав книжку на місце.

Зелений змій звивався на стільці за столом професора із захисту. Очі без вік незмигно дивилися на Гаррі приблизно на висоті його власних очей.

Тепер вони були під захистом двадцяти двох заклять — усіх, що можна було застосувати в Гоґвортсі без привертання уваги директора.

 — Ні, — прошипів Гаррі.

Зелений змій трохи схилив голову набік. Цей жест не передавав жодної емоції, наскільки дозволяв зрозуміти талант Гаррі в парселмові.

 — Причина відмови? — запитав зелений змі́й.

 — Надто небезпечно, — просто відповів Гаррі.

Це було правдою незалежно від того, існував Темний Лорд чи ні. Коли він примусив себе вирішити заздалегідь, він зрозумів, що він використовував це питання лише для того, щоб зволікати. Розумне рішення однакове, незалежно від відповіді.

На мить темні очі-ями ніби блиснули чорнотою, на мить змій вишкірив ікла.

 — Гадаю, ти ззассвоїв хибний урок, хлопче, черезз попередню невдачу. Мої плани ззрідка не вдаються, і осстанній пройшшов би безздоганно, якби не твоя влассна дуріссть. Правильний урок — йти сстежкою, шщо її проклав для тебе сстаршший та мудріший сслиззеринець, вгамувати влассні дикі імпульсси.

 — Я засссвоїв іншший урок: не братисся за плани, черезз які дівчинка-друг вважає мене лихим, а хлопчик-друг — дурним, — кинув у відповідь Гаррі.

Він планував більш лагідну відповідь, та якимось чином слова просто вирвалися.

Звук «шшшшш» у відповідь Гаррі не сприйняв як слова — лише як щиру лють. За мить змій прошипів:

 — Ти ссказзав їм…​

 — Ззвіссно ні! Та ззнаю, шщо вони ссказзали б.

У довгому мовчанні зміїна голова хиталася з боку в бік і витріщалася на Гаррі. Знову Гаррі не міг сприйняти в цьому жодної емоції, і йому було дуже цікаво, про що ж таке професор Квірел думав, що йому це треба було так довго обмірковувати.

 — Для тебе ссправді важливо, шщо ці двоє вважають? — почулося останнє шипіння змі́я. — Ці двоє — ссправжні діти, на відміну від тебе. Не зздатні впоратисся зз доросслими ссправами.

 — Можливо, в них би вийшло крашще за мене, — прошипів Гаррі. — Хлопчик-друг ззапитав би про приховані мотиви перед тим, як погодитисся рятувати жінку…​

 — Добре, шщо ти тепер це роззумієшш, — холодно прошипів змій. — Ззавжди діззнавайсся, в чому ззисск для іншших. Далі навчисся ззавжди піклуватисся про ззисск для ссебе. Якшщо мій план тобі не до вподоби, який твій план?

 — Якшщо треба, ззалишшитисся в шшколі на шшіссть років і навчатисся. Гоґвортсс видається чудовим міссцем для перебування. Книжки, друззі, дивна, але ссмачна їжа, — Гаррі хотілося хихикнути, та для того сміху, який він хотів висловити, не було відповідного жесту в парселмові.

Очі-ями змі́я стали ледь не чорними.

 — Легко так каззати ззаразз. Таким, як ми зз тобою, нелегко витримувати увʼяззнення. Ти втратишш терпіння до ссьомого року, можливо, до кінця цього. Я плануватиму відповідно.

Не встигнув Гаррі прошипіти й слова парселмовою, як на стільці навпроти знову зʼявилася людська подоба професора Квірела.

 — Отже, містере Поттер, — спокійно сказав професор Квірел, ніби вони не обговорювали щойно щось важливе, і вони взагалі не розмовляли щойно. — Я чув, що ви почали навчатися дуелей. Сподіваюся, не марного різновиду з правилами?

* * *

Герміона ще ніколи не бачила Анну Ебот такою стурбованою (крім дня фенікса, дня, коли втекла Белатриса Блек, проте це не рахується ні для кого). Гафелпафка підійшла до рейвенкловського стола під час обіду, торкнулася її плеча і ледь не витягла її з-за нього…​

 — Невіл і Гаррі Поттер навчаються дуелей у містера Діґорі! — випалила вона, щойно вони відійшли на кілька кроків від стола.

 — Кого? — запитала Герміона.

 — Седрика Діґорі! Він капітан нашої команди квідичу, і генерал війська, і він записався на всі факультативні заняття, і він отримує ліпші за всіх оцінки, і я чула, що влітку його навчають дуелей професійні наставники, і якось він переміг двох семикласників, а деякі вчителі навіть називають його супергафелпафцем, і професорка Спраут каже, що ми маємо його по.. гм…​ послідувати чи щось таке, і…​

Коли Анна нарешті замовкла, щоб набрати повітря (список продовжувався ще деякий час), Герміоні вдалося вставити різке слово:

 — Воїне Сонечка Ебот! Заспокойся. Ми не битимемося з генералом Діґорі, так? Звісно, Невіл навчається, щоб перемогти нас, проте ми теж можемо навчатися.

 — Хіба ти не розумієш? — вигукнула Анна значно гучніше, ніж варто було, якщо вона хотіла залишити цю розмову в таємниці від інших рейвенкловців, що на них дивилися. — Невіл не навчається перемагати нас! Він тренується, щоб битися з Белатрисою Блек!! Вони пройдуть крізь наше військо мов бладжер крізь стос млинців!

Генерал Сонечка значуще на неї поглянула.

 — Послухай. Навряд чи кілька тижнів тренувань зроблять з когось невразливого бійця. Крім того, ми вже знаємо, як давати собі раду з невразливими бійцями. Ми просто сконцентруємо на них вогонь, і вони падуть так само, як Драко.

У погляді гафелпафки читалася суміш поваги й скептицизму.

 — Ти що, навіть, ну знаєш, не хвилюєшся?

 — Ой, ну серйозно! — сказала Герміона. Подеколи їй здавалося, що вона єдина нормальна людина на своїй паралелі. — Ти хіба ніколи не чула, що боятися варто лише самого страху?

 — Що? Це якась маячня, а як же смертефалди, що крадуться в темряві, те, що тебе можуть проклясти «Імперіусом», жахливі нещасні випадки з трансфігурацією і…​

 — Я маю на увазі, — сказала Герміона, роздратування чулося в її тепер підвищеному голосі, адже вона вислуховувала подібне весь тиждень, — як щодо того, щоб дочекатися, доки Легіон Хаосу справді розтрощить нас, а вже тоді починати боятися їх і…​ ти щойно промимрила «ґрифіндорці»?

За кілька секунд Герміона вже йшла назад до свого місця за столом. На її юному обличчі була штучна солодка усмішка. Це не був жахливий холодний погляд темної сторони Гаррі, проте це було найстрашніше обличчя, яке вона знала, як зробити.

Поттерові гаплик.

* * *

 — Це якось недоумкувато, — тільки й встигнув вставити між відсапуваннями Невіл.

 — Це геніально! — сказав Седрик Діґорі.

Очі супергафелпафця блищали від маніакального ентузіазму, мов піт на його чолі, коли він відбивав ногами танець однієї зі своїх дуельних поз. Його зазвичай легкі кроки перетворилися на важчі гупання, що було якось повʼязано з додатковою вагою трансфігурованого металу, що вони навісили на руки, ноги, а також груди. — Звідки у вас беруться такі ідеї, містере Поттер?

 — Дивна стара крамничка…​ в Оксфорді…​. і я більше ніколи…​ там…​ не купуватиму.

Розділ 67. Пошук себе, ч.2

На високих рівнях Гоґвортсу, де кімнати й коридори змінювалися щоденно, де сама територія була непевною, а не лише її мапа, де стабільність замку розчинялася у суміш мрій та хаосу за незмінного архітектурного стилю й зовнішньої матеріальності, — на високих рівнях Гоґвортсу невдовзі розпочнеться битва.

Присутність великої кількості учнів на деякий час стабілізує коридори через постійне спостереження. Кімнати й коридори Гоґвортсу інколи переміщувалися, навіть коли люди дивилися прямо на них, проте вони не змінювалися. Навіть після восьми сторіч Гоґвортс досі дещо соромився змінюватися на людях.

Та незважаючи на тимчасову незмінність (як казав був професор із захисту), вищі рівні Гоґвортсу все одно відповідали військовому реалізму: треба було щоразу вивчати територію наново, перевіряти кожну шафу щодо таємних коридорів ще раз.

Була неділя, перше березня, і професор Квірел достатньо одужав, щоб знову проводити свої битви, і вони надолужували згаяне.

Генерал Драконів, Драко Мелфой, дивився на два компаси, які він тримав окремо в кожній руці. Один компас був забарвлений у колір Сонця, а інший переливався всіма кольорами веселки, щоб позначити Хаос. Як знав Драко, в інших двох генералів були власні компаси. Тільки в одній з рук Герміони Ґрейнджер і Гаррі Поттера буде багряно-червоний компас, що мерехтітиме мов вогонь і завжди вказуватиме на найбільше активне угрупування Армії Драконів.

Без цих компасів вони могли б днями шукати й ніколи не знайти одне одного — це була небезпека битв у верхніх рівнях Гоґвортсу.

Драко мав погане передчуття щодо того, що станеться, коли Армія Драконів знайде Легіон Хаосу. Гаррі Поттер змінився був, відколи Белатриса Блек втекла. Нащадок Слизерина тепер справді скидався на лорда (і як професор Квірел міг знати, що так станеться?). Драко було б значно спокійніше, якби Герміона Ґрейнджер та її двадцять три солдати билися з ними пліч-о-пліч, та ні ж, генерал Сонечка була пихата до дурості й відмовлялася від допомоги проти генерала Поттера. Вона хотіла здолати Поттера самостійно, як вона йому казала була.

Шляхетний і найдавніший рід Мелфоїв утримував свій вплив у Британії впродовж століть завдяки розумінню, що не завжди можна бути наймогутнішим. Інколи інший лорд був просто сильнішим, і треба було змиритися з тим, щоб бути лише його правицею. Можна було накопичити чимало багатства й могутності, якщо впродовж десятків поколінь бути другим у країні. Та щоразу треба бути вкрай обережним, щоб твій рід не затягло вниз, коли черговий твій Лорд впаде. Це була традиція Мелфоїв, яку вдосконалили століття досвіду…​

Тож батько ґрунтовно пояснював Драко, що як він натрапить на когось очевидно сильнішого за себе, Драко в жодному разі не має почати заперечувати це, ображатися на це й лютитися, бо цим може підірвати свою майбутню можливу посаду. Натомість Драко мав докласти всіх зусиль, щоб у розташуванні сил чергового покоління він посів місце не нижче другого.

Ґрейнджер, видається, про це батьки ніколи не розповідали, і вона досі заперечувала очевидний факт, що Гаррі Поттер став сильнішим за неї.

Тож Драко таємно зустрівся був з капітаном Ґольдштейном, капітаном Боунз та капітаном Макміланом, і вони погодилися були зробити все можливе, щоб дракони й Сонечко не зустрілися одне з одним, доки вони не зустрінуться з більшою загрозою — Хаосом.

Це не порушувало їхньої угоди проти зрадників, адже щире бажання допомогти своєму війську не було зрадою.

Високий дзвін пролунав у коридорі — сигнал початку битви. За мить Драко прокричав «Уперед!» і дракони почали бігти. Це втомить його солдатів, це дасться взнаки, навіть після того, як вони зупиняться й заспокоять дихання, проте вони мусять розташуватися так, щоб Хаос був прямо між ними та Полком «Сонечко».

* * *

Гаррі з Невілом неквапом йшли коридорами. Гаррі не відривав очей від жовто-золотого компаса, що вказував на Полк Сонечко, а Невіл роздивлявся навкруги — раптом вони натраплять на когось іншого.

Якщо уважно слухати, можна було почути, що їхні кроки були дещо важкими.

 — Отже, — за деякий час сказав лейтенант Хаосу. — Через це ми практикувалися з усією цією додатковою вагою?

Гаррі кивнув, не відводячи погляду від компаса, що вказував на Сонечко. Якщо напрямок почне швидко змінюватися, це означатиме, що вони близько.

 — Я не хотів цього казати при інших, та кілька тижнів — недостатньо, щоб натренувати мʼязи, — сказав Невіл. — Але баланс інший, і мені здається, що вона важить навіть більше, і хіба це не зараховується, як трансфігурація маґлівського артефакту?

 — Ні. Я заздалегідь перевірив. Її можна побачити на статуях Гоґвортсу, отже деякі чарівники колись носили її, навіть якщо просто через таку моду в середньовіччі.

А оскільки ніхто ніколи не використовуватиме цього, хіба що вони битимуться з першокласниками, що використовують такі слабкі закляття, як прокльони сну, Гаррі не видавав жодних корисних ідей.

Вони підійшли до неприємного перехрестя у формі «У». Жоден з коридорів не йшов у потрібному напрямку — туди, куди прийде Сонечко, що слідувало за Легіоном Хаосу, що слідував за Драконовою Армією. Тож Гаррі вибрав ніби ліпший з двох варіантів, а Невіл пішов за ним.

 — Краще нам швидко накласти чари тиші на цю штуку, коли ми будемо близько, — сказав Невіл. — Вона дещо шумна, можуть здогадатися.

Гаррі кивнув, а потім сказав: «Слушна думка», — раптом Невіл не дивився на нього.

Вони повільно йшли камʼяним коридором на верхніх рівнях Гоґвортсу. З простих і вітражних вікон лилося світло. Подеколи вони проходили статуї відьом і драконів, а зрідка навіть чаклунів-лицарів у кольчугах.

* * *

Солдати Сонечка швидко йшли довгим широким коридором, вони тримали палички напоготові. Вони не могли використовувати призматичний щит, доки рухалися, проте Парваті Патіл і Дженні Растед наразі підтримували «Контеґо»-си навколо офіцерської групи — вони будуть першою ціллю будь-якої засідки.

Їхньою тактикою в цій битві, як вона з офіцерами вирішили були, буде змішатися з супротивником якомога швидше — вони тренувалися між собою, як підтримувати одне одного, не влучати одне в одного, і як розташовуватися так, щоб ворожі солдати вагалися перед пострілом. Вони тренувалися лише чотири години, та вона гадала, що її військо все одно матиме перевагу в такому ближньому бою, ніж ті, хто взагалі не мав такого тренування. Така тактика була більш властива Хаосу, проте вони її ще не використовували.

Їй здавалося це хорошою стратегією. І все ж таки, хай як вона старалася втовкмачити своїм солдатам, ті все одно перешіптувалися страшними чутками про те, чого навчаються Гаррі з Невілом. Зрештою, вона пішла обговорити це з капітаном Ґольдштейном, що добре знався на таких речах, як мораль війська, і Ентоні запропонував…​

 — Дивно, — раптом сказав капітан Макмілан. Він похмуро дивився на вогняний та мерехтливий компаси. (Ерні, як сказав би Гаррі, мав гарну просторову уяву, тож йому доручили нести обидва компаси й старатися зрозуміти, що роблять вороги.) — Мені здається…​ Дракони припинили швидкий рух…​ Гадаю, вони з іншого від нас боку Хаосу…​ і, видається, Хаос наближається до них, щоб атакувати, замість того, щоб намагатися вивернутися?

Герміона спохмурніла, доки старалася зрозуміти, і вона побачила такі ж похмурі погляди в Ентоні й Рона. Якщо Хаос і Дракони атакують одне одного одразу і витратять усі сили на боротьбу одне з одним, це фактично віддавало перемогу Сонечку…​

 — Поттер гадає, що ми союзники, тому атакує Мелфоя зараз, доки Дракони не обʼєдналися з нами, — сказав Блез Забіні, що зараз був серед звичайних солдатів. — Або Поттер просто вважає, що він може здолати обидва війська послідовно, якщо атакує їх окремо, — слизеринець поблажливо зітхнув. — Ви тепер повернете мені звання офіцера? Без мене ви зовсім безнадійні.

Вони всі проігнорували шум, що надходив з рота Забіні.

 — Ми досі рухаємося в правильному напрямку? — запитав Ентоні.

 — Ага, — відповів Ерні.

 — Ми вже наближаємося? — запитав Рон.

 — Ще ні…​

Саме тоді величезні двері з чорного дерева наприкінці коридору розчахнулися й хряснули об стіну. За ними були дві фігури, що майже повністю були загорнуті в сірі плащі. Сіра тканина приховувала їхні обличчя під сірими каптурами, одна з фігур вже підняла паличку й вказала прямо на неї.

А тоді гра різко змінилася, бо голос Гаррі, хоч високий і напружений через потрібні зусилля, та викрикнув:

 — Закляктус!

Блискавка дуельного рівня полетіла до неї. Герміона була настільки приголомшена, що навіть не почала рухатися, доки не було запізно, а червона лінія світла прорізала їхній щит «Контеґо» попереду й вона ледве ухилилася. Вона відчула свербіж у руці там, де червоне світло пролетіло зовсім поряд, і краєм ока побачила, що Сьюзен збило з ніг і та впала на Рона…​

 — Сомніум! — загорлав Ентоні.

А за мить ще десятки голосів закричали «Сомніум!»

Герміона хутко підвелася на ноги і побачила, що дві фігури в сірих плащах навіть не поворухнулися.

Вона не могла бачити прокльони сну — закляття були надто слабкі…​

Проте вони всі аж ніяк не могли не влучити.

 — Закляктус! — заверещав Невіл Лонґботом, і друга червона блискавка вистрелила в її напрямку.

Вона без жодної грації повалилася на підлогу, коли несамовито намагалася ухилитися, а коли поспіхом підвелася, задихаючись, побачила, що цього разу закляття влучило в Рона, що намагався підвестися з землі.

 — Привіт, Сонечку, — пролунав з-під каптура голос Гаррі.

 — Ми сірі лицарі Хаосу, — почувся голос Невіла.

 — У цій битві вашими опонентами будемо ми, — продовжив Гаррі, — доки інше військо Хаосу трощить Драконів.

 — І, до речі, — сказав Невіл, — ми невразливі.

* * *

Два хлопці у сірих плащах та мантіях, з сірою тканиною над обличчями, стояли навпроти всього війська Сонечка і, видавалося, на них жодним чином не вплинув десяток прокльонів сну.

Дафна почула поряд тихе зітхання, і коли вона озирнулася на звук, то побачила, що губи Анни розтулилися, очі гафелпафки були величезні, і вона витріщалася на…​

Нелегко було б описати безладну мішанину думок, що виникли в розумі Дафни, коли вона побачила, що Анна витріщалася на Невіла, а не на Гаррі, через що якась її частина помітила, що Невіл і справді став нещодавно доволі цікавим серед хлопців, прямо зараз останній нащадок Лонґботомів видавався просто класним, і щось у неї всередині прокинулося, і її власні губи розтулилися, і все, чого її навчила її леді матір про вдавану соромʼязливість, лестощі, шампунь із запахом так сильно вибухнуло в її розумі, що її волосся мало б піднятися біля вух. Вона спостерігала за Герміоною з Гаррі й знала, якої саме романтики вона хотіла…​

Також її леді матір нещодавно розповіла їй про декілька заклять, що їх соромно не знати, якщо ти є частиною шляхетного й найдавнішого роду Ґрінґрас.

 — Тонаре! — крикнула Дафна, направивши паличку ліворуч від себе.

 — Ревам Келваріа! — продовжила вона закляття, тепер з паличкою над головою.

 — Луціс Ґладіус! — вереснула вона, нарешті взявши паличку в обидві руки.

Через неймовірне магічне навантаження їй ледь не довелося стати на коліна, проте вона витримала, і коли яскрава форма остаточно утворилася й стабілізувалася, закляття почало потребувати менше магії.

Втім, в неї все одно було відчуття, що ліпше б цей бій був коротким.

Усі на неї витріщалися — це, звісно, і так було зрозуміло, — тож їй варто було б стрибнути прямо до Невіла, а її волосся мало б розвиватися, та все, на що вона була здатна, — це спокійно підійти та вказати своїм найдавнішим лезом на Невіла Лонґботома. Те, що всі розійшлися, щоб пропустити її, також було зрозуміло.

 — Імʼя моє Дафна зі шляхетного й найдавнішого роду Ґрінґрас! — крикнула вона. — Ґрінґрас Сонечка! — дуельні формулювання вилетіли їй з голови. Хоч вона й дивилася достатньо пʼєс, щоб знати виклики на смерть та виклики в сплату кровного боргу, та вона ніяк не могла згадати, що пасувало до поточної ситуації, тож вона просто направила сліпуче лезо на обʼєкт свого захоплення й вигукнула, — Подивімося, на що ти здатен, Неві!

І знову почувся крик Гаррі «Закляктус!» Пізніше, коли вона пригадувала це, їй не вірилося, що це вдалося, та вона змахнула своїм лезом зі світла, ніби воно було битою відбивача, і вдарила блискавку закляття, і воно полетіло назад у напрямку Гаррі, якому ледве вдалося ухилитися.

 — Тонаре! — крикнув Невіл зі шляхетного й найдавнішого роду Лонґботом. — Ревам Келваріа! Луціс Ґладіус!

* * *

Кілька секунд всі тільки й робили, що витріщалися на Невіла й Дафну, які почали гамселити одне одного. Вони обоє рухалися повільно, і Герміона вирішила, що закляття вимагає багато сил. У порівнянні це було не надто ефектно, якщо ви були маґлівського роду й бачили певні фільми.

Та їм безсумнівно треба було надати бонусів за те, що вони взагалі використовували світлові мечі.

 — Маю прояснити, — сказав Гаррі. — Я знаю, що професор із захисту спостерігає, та я все одно маю спитати, чи знає хтось, чи розріже лезо когось навпіл, якщо той не блокує…​

 — Ні, — неуважно сказала Герміона. Це було в одній з книжок з історії, хоча вона й гадки не мала, що мечі для магічних дуелей мали такий вигляд. — Якщо лезо доторкнеться, воно лише паралізує.

 — Ти знаєш це закляття?

 — О, ні, це чари найдавнішого леза, легально його можуть використовувати лише шляхетні й найдавніші роди…​

Герміона затнулася й поглянула на Гаррі, чи, радше, на сірий каптур Гаррі.

 — Ну, — пролунав голос Гаррі, — гадаю, тоді я можу знешкодити решту Полку Сонечко самостійно.

Вона не бачила його обличчя, та, судячи з голосу, він усміхався.

 — Ти ухилився, коли Дафна відбила твоє закляття. Отже, хай що ти зробив, ти не невразливий. «Закляктус» може тебе дістати.

 — Цікава гіпотеза, — сказав Гаррі з-за каптура. — Чи є у твоєму війську хтось, хто може її перевірити?

 — Я читала один раз про приголомшливий прокльон. Кілька місяців тому. Цікаво, чи зможу я правильно пригадати інструкції?

Вона направила паличку на Гаррі.

Запала недовга мовчанка, в якій було добре чути гучне дихання хлопця й дівчини, що молотили один одного світловими мечами.

 — Звісно, — сказав Гаррі, направивши паличку на неї, — я можу просто використовувати Сомніум. На це треба значно менше зусиль.

Нові щити Контеґо виникли навпроти неї завдяки Дженні й Парваті, не встигнув Гаррі й завершити речення.

Кінчик палички Герміони почав трохи рухатися в повітрі — ромб у колі, ромб у колі, вона відтворила жест саме так, як памʼятала його в книзі. Це буде непроста для неї справа, проте вона мала застосувати закляття правильно з першого разу, вона не могла марнувати сили на невдалі спроби.

 — Знаєш, — сказала Герміона Ґрейнджер, — я розумію, що це насправді не твоя провина, та я вже починаю втомлюватися від того, як люди розмовляють про Хлопчика-Що-Вижив, ніби ти…​ ніби ти якийсь бог чи щось таке.

 — У мене та ж проблема, — сказав Гаррі Поттер. — Сумно, що люди продовжують недооцінювати мене.

Її паличка повторювала ромб у колі знову й знову. Вона розуміла, що Гаррі відновлює сили, і вона практикувалася скільки могла перед своєю атакою.

 — Мені починає здаватися, що тебе час спустити з неба на землю, генерале Хаос.

 — Можливо, ти маєш рацію, — спокійно сказав Гаррі. Він почав пересувати ногами, вона впізнала танець дуелі. — На жаль, тепер ніщо не може мене перемогти, крім іншого Гаррі Поттера.

 — Дозвольте прояснити, містере Поттер. Я спущу тебе з неба на землю.

 — Ти і яке ще військо?

 — Ти вважаєш себе дуже класним, так? — запитала Герміона.

 — Ну, так. Так, вважаю. Хтось може назвати це пихою, проте я що, маю бути останньою людиною в Гоґвортсі, що помітить, який я неймовірний?

Герміона підвела лівицю в повітря й стисла кулак.

Це було сигналом. Вісім призначених заздалегідь солдатів її війська направили на неї палички й тихо застосовували «Вінґардіум Левіоза».

Це вони також практикували, коли Герміоні набридло переконувати своїх солдатів і, за пропозицією Ентоні, вона спробувала стати генералом Сонечка, що, видавалося, може перемогти невразливих ворогів.

 — Ти вдаєш з себе супермена, — сказала Герміона. Вона підвела кулак вище, і вісім солдатів здійняли її в повітря. — Ну, ось супер Герміона!

Вона вказала рукою вперед, і швидко полетіла в напрямку Гаррі. Вона жалкувала лише, що не може бачити його лиця. Її паличка намалювала в повітрі ромб у колі, і Герміона використала всю магію, що могла. Відчуття було, ніби вона торкнулася дроту зі струмом, коли надто могутнє закляття полилося нею після того, як вона викрикнула «Закляктус!»

З її палички виникла бездоганна червона блискавка.

Гаррі ухилився.

А тоді, адже вони не практикували були цього у вузьких коридорах, вона вдарилася об стіну.

* * *

 — Сомніум! — верещав Драко, і лише за кілька секунд набрав сили, щоб повторити, — СОМНІУМ, ЩОБ ТОБІ ПОВИЛАЗИЛО!

Він знав, що вже не один раз влучив у Теодора — хлопець навіть не намагався ухилятися, та нащадок Нотів лише посміхнувся зі злобою, що була гідна його батька, та направив свою паличку…​

Драко вдалося відстрибнути вбік саме коли Теодор вимовив «Сомніум!», та Драко вибивався з сил, він не міг витримати це довго — Теодор навіть не ухилявся, а Драко мав весь час рухатися, це було божевілля.

Він вже мав достатньо сили, щоб знову вистрілити, проте…​

Дурість — це робити те ж саме й очікувати на інший результат, казав був Гаррі, а це було якоюсь ідеєю Гаррі, проте це вже не могли бути маґлівські артефакти, але Драко не міг вигадати, що це могло бути. Він мав би вигадувати гіпотези та методи їх перевірити, проте він був надто зосереджений на несамовитому ухилянні, а Теодор реготав та вистрелив у нього черговим прокльоном сну. Цього разу Драко відчув заніміння у лівому боці після спроби вивернутися. У нього ледь-ледь не влучили, і нарешті Драко більше не міг цього стерпіти, він не марнував часу на вигадування теорії для перевірки, чи на роздуми чому, він просто…​

 — Лумінос! — крикнув Драко, і Теодор засвітився червоним світлом, — Дулак! — і світло знову зникло (отже на Теодора впливала магія), — Експеліармус! — і чарівна паличка Теодора вилетіла з його рук (як тепер усвідомив Драко, це в будь-якому разі було корисним заклинанням), проте Теодор побіг до Драко, з розпростертими руками, щоб схопити Драко, а той закричав, — Фліпендо! — і ноги хлопця раптом задерлися догори…​

…​і коли спина Теодора вдарилися об підлогу, звук падіння був на диво гучним та металевим.

У Драко пливло перед очима через швидке послідовне застосування чотирьох заклять, та Теодор вже підводився, тож не було часу оформлювати думки в слова, Драко впорався вимовити лише «Сомніум!», та цього разу він цілився в обличчя Теотода, а не в груди.

Теодор ухилився (він ухилився!), і хлопець закричав:

 — Код сім на Мелфоя!

 — Прізматіс! — почув Драко крик Падми, і раптом перед Драко замерехтіла стіна-веселка за мить до того, як чотири хаосити вигукнули «Сомніум!»

Запанувала тиша, доки всі дивилися на величезну призматичну сферу, що захищала рештки Армії Драконів.

Через пʼяте закляття Драко довелося опуститися на коліна й руки, та він підвів погляд та впорався сказати, якомога чіткіше:

 — Якщо прокльон сну…​ не працює…​ цільтеся в обличчя…​ Гадаю, лейтенанти носять металеві сорочки.

 — Ви вже втратили забагато солдатів, — гучно сказав Фініґан по той бік барʼєра, — ми все одно вас переможемо, — а тоді ґрифіндорець злобно засміявся.

В нього злий сміх виходив майже так само добре, як у Гаррі Поттера, і інші легіонери хаосу невдовзі приєдналися до цього сміху.

Драко краєм ока бачив, що Ґреґорі та Вінсент лежать непритомні. Падма досі підтримувала призматичну сферу — Драко ще не бачив, щоб вона створювала таку велику. Але й вона важко дихала, піт було ясно видно, — вона бігла, щоб стати в правильному місці. Рейвенкловка була сильною відьмою, проте не атлетичною.

Він дуже сподівався, що генерал Ґрейнджер швидко сюди прийде й вдарить Хаос з тилу. Генерала Поттера й Невіла з Хаосу не було, і Драко здогадувався, де вони. Проте два солдати не могли затримати Полк Сонечко надовго самостійно, правда ж?

* * *

Герміона знала, що нечесно так думати — Дафна зробила все, що могла, проте їй все одно хотілося, щоб дівчина протрималася довше.

В польоті вона почула, як за спиною Невіл сказав «Лаґан!», далі почула, як призматична стіна розкололася і відчайдушний вереск «Сомніум!» від Анни, за кілька секунд Невіл спокійно сказав «Сомніум», і об підлогу гупнуло тіло чергового її солдата.

І сила, що тримала її в повітрі, зменшилася ще більше, Герміона й раніше відчувала, що чари польоту ледве тримають її, та тепер вже їх було просто недостатньо.

Політ зупинився, й вона почала повільно падати. Їй варто було б просто наказати солдатам кинути її, та вона було надто зла, спантеличена й недостатньо швидко думала. Вона досі намагалася зібрати сили на останній приголомшливий прокльон, отже вона не могла навіть ухилитися, коли Гаррі направив на неї паличку й сказав «Сомніум». Це було останнє слово, що Герміона Ґрейнджер почула в цій битві.

Розділ 68. Пошук себе, ч.3

Герміона зараз не здавалася собі доброю чи хорошою — всередині вирувала злість, і вона навіть подумала, чи не схоже це на темряву Гаррі (хоча напевно й поряд не стояло), і вона не мала б почуватися так через дурну неважливу гру, проте…​

Все її військо. Двоє солдатів перемогли все її військо. Ось що їй сказали, коли вона прокинулася.

Це вже було трохи занадто.

 — Ну, — сказав професор Квірел. Зблизька професор із захисту здавався не таким здоровим, як коли вона була в його офісі востаннє. Його шкіра була блідішою, сам він рухався повільніше. Суворий вираз обличчя й пронизливий погляд не змінилися. Він барабанив пальцями по столу. — Підозрюю, що з вас трьох лише містер Мелфой здогадався, чому я вас викликав.

 — Через щось повʼязане зі шляхетними й найдавнішими родами? — спитав Гаррі поряд з нею, його голос був спантеличеним. — Я ж не порушив якийсь божевільний закон, коли вистрелив у Дафну?

 — Не зовсім, — вкрай іронічно сказав чоловік. — Оскільки міс Ґрінґрас не задіяла правильні дуельні формулювання, вона не в праві вимагати, щоб вас позбавили імені роду. Втім, звісно, я б не дозволив відбутися офіційній дуелі. Війни не поважають такі правила, — професор із захисту нахилився вперед та спер підборіддя на руках, ніби навіть сидіти рівно для нього було надто важко. Та погляд його був уважним та небезпечним. — Генерале Мелфой, чому я вас сюди покликав?

 — Бій між генералом Поттером та нами двома більше не є спортивним, — тихо сказав Драко Мелфой.

 — Що? — випалила Герміона. — Ми майже перемогли їх, якби Дафна не знепритомніла…​

 — Міс Ґрінґрас не знепритомніла через магічне виснаження, — сухо сказав професор Квірел. — Містер Поттер вистрілив їй у спину прокльоном сну, доки решта ваших солдатів відволіклися через те, що їхній генерал врізалася в стіну. Та все одно вітаю, міс Ґрейнджер, з тим, що ви майже здолали двох легіонерів хаосу за допомогою лише двадцяти чотирьох солдатів Сонечка.

Її щоки горіли.

 — Це…​ це просто…​ якби я тільки здогадалася, що він був в обладунках…​

Професор Квірел поглянув на неї поверх складених пальців.

 — Звісно, були способи, якими ви могли б виграти, міс Ґрейнджер. Вони завжди є, у кожній програній битві. Світ навколо нас сповнено можливостями, просто утрамбовано можливостями, що їх звичайні люди ігнорують, бо інакше їм доведеться вийти за звичні думки. У кожній битві тисячі кісток гафелпафців чекають, доки їх не перетворять на списи. Якби вам спало на думку просто застосувати масовий «Фініте Інкантатем», ви б розвіяли чари з кольчуги містера Поттера та з усього його одягу, крім його білизни. Що наводить мене на думку, що містер Поттер не до кінця усвідомлював, наскільки він вразливий. Чи ви могли б просто наказати своїм солдатам гуртом напасти на містера Поттера й містера Лонґботома фізично й відібрати палички з їхніх рук. Я б не назвав реакцію містера Мелфоя цілком розумною, проте він принаймні не цілковито проігнорував тисячу альтернативних варіантів, — він сардонічно посміхнувся. — А от ви, міс Ґрейнджер, собі на біду памʼятали, як застосувати приголомшливий прокльон, і проігнорували десятки легших заклять, що безсумнівно зберігаються у вашій чудовій памʼяті та могли бути ефективнішими. Ви прикували всі надії вашого війська до себе, і коли ви впали, вони зневірилися. Після цього вони продовжили застосовувати свої марні прокльони сну, бо так їх натренували битися, і вони не змогли щось змінити, на відміну від містера Мелфоя. Я не здатен до кінця збагнути, що відбувається в голові у людини, коли вона повторює дії, що призводять до невдачі, знову й знову, та видається, що думка спробувати щось інше — неймовірно рідкісна. Тож Полк «Сонечко» знищили два солдати.

Професор із захисту безжально всміхнувся.

 — Це дещо нагадує те, — продовжив він, — як пʼятдесят смертежерів захопили всю чаклунську Британію, а також те, як наше вкрай улюблене міністерство продовжує керувати.

Професор із захисту зітхнув.

 — Хай там як, міс Ґрейнджер, це не перша така ваша поразка. У минулій битві ви обʼєднали сили з містером Мелфоєм, і все ж таки ледь не програли — вам разом з містером Мелфоєм довелося лізти за містером Поттером на дах. Легіон Хаосу двічі поспіль продемонстрував, що його військова сила не менша, ніж у ваших двох військ разом. Це не залишає мені вибору. Генерале Поттер, ви виберете вісім солдатів з вашого війська, включно з принаймні одним лейтенантом Хаосу, і їх розподілять між Армією Драконів та Полком «Сонечко»…​

 — Що? — знову не стрималася Герміона.

Вона поглянула на двох інших генералів. Гаррі видавався не менш шокованим, ніж вона, а Драко Мелфой виказував лише сумну згоду.

 — Генерал Поттер сильніший за вас обох разом, — спокійно й чітко сказав професор Квірел. — Ваше змагання завершене, він переміг, час змінити баланс трьох військ, щоб поставити перед ним новий виклик.

 — Професоре Квірел! — сказав Гаррі. — Я не…​

 — Це моє рішення, я приймаю його, як професор бойової магії Гоґвортсу, школи чарів і чаклунства, це рішення не підлягає обговоренню.

Слова досі були чіткими, та від погляду професора Квірела в Герміони холола кров, хоч він був направлений на Гаррі, а не на неї.

 — І мені видається підозрілим, містере Поттер, що коли ви забажали ізолювати міс Ґрейнджер та містера Мелфоя і змусити їх переслідувати вас на даху, вам вдалося позбутися рівно стільки їхніх обʼєднаних солдатів, скільки ви забажали. І справді, успіхів такого рівня я очікував від вас з початку цього року, і мене роздратувало відкриття, що ви просто стримували сили на моїх заняттях весь цей час! Я бачив, на що ви справді здатні, містере Поттер. Ви вже значно вищі за той рівень, на якому містер Мелфой чи міс Ґрейнджер можуть боротися з вами на рівних, і вам не буде дозволено вдавати, ніби це не так. Ось що я вам скажу, як ваш професор, містере Поттер: щоб досягти свого справжнього потенціалу, ви маєте використовувати свої здібності на повну і не стримувати сили з жодних причин — зокрема, через дитячі хвилювання щодо того, що можуть подумати ваші друзі!

* * *

Вона пішла з кабінету професора із захисту зі збільшеною кількістю солдатів, зменшеною гідністю та відчуттям, ніби вона жалюгідна дрібна комаха, що її щойно розчавили, і дуже дуже старалася не заплакати.

 — Я не стримував сили! — сказав Гаррі, щойно вони завернули за перший ріг після кабінету професора Квірела — щойно деревʼяні двері заховалися за камʼяними стінами. — Я не вдавав нічого, я ніколи не віддавав перемогу жодному з вас!

Вона не відповіла — не в силах була відповісти, вона розклеїться, якщо спробує сказати бодай слово.

 — Справді? — запитав Драко Мелфой. Генерал Драконів досі мав цей сумно-покірний вигляд. — Бо знаєш, Квірел має рацію, це підозріло, що ти зміг перемогти майже всіх в обох наших військах, щойно захотів, щоб ми переслідували тебе на даху. І чи не казав ти тоді, Поттере, щось про те, що ми маємо тебе перемогти, коли ти боротимешся по-справжньому?

Пекуче відчуття наближалося до її горла, і коли воно дійде до її очей, вона розридається, і після цього для них двох вона стане просто маленькою дівчинкою-плаксою.

 — Тоді…​ — швидко почав Гаррі. Вона на нього не дивилася, та судячи зі звуку, він обернувся до неї. — Тоді я…​ я дуже старався тоді, була важлива причина, я мав це зробити, тож я використав купу трюків, які я притримував…​ і…​

Вона завжди викладалася на повну, щоразу.

 — …​і я, я не звертаюся до тієї частини себе, що її я зазвичай не використовую для чогось на кшталт заняття із захисту…​

Отже, якщо вона колись наблизиться до перемоги над Гаррі, коли це справді буде важливо, він просто зануриться у свою темну сторону й знищить її, ось і все?

…​звісно так. Вона не могла навіть дивитися в очі Гаррі, коли він був страшним, як їй могло навіть спасти на гадку, що вона може його перемогти по-справжньому?

Вони підійшли до розвилки в коридорі, Гаррі Поттер і Драко Мелфой пішли ліворуч до сходів на другий поверх, а вона натомість пішла праворуч, хоча навіть не знала, куди веде цей прохід, та наразі вона була не проти заблукати в замку.

 — Перепрошую, Драко, — пролунав голос Гаррі, і вона почула, як до неї наближаються кроки.

 — Облиш мене в спокої, — сказала вона.

Вийшло доволі грубо, та їй довелося стулити щелепи й губи разом, і навіть затримати дихання, щоб усе не полилося з неї.

Хлопець продовжив наближатися, і оббіг її, щоб стати перед нею, бо він був дурний — ось чому, і Гаррі сказав високим відчайдушним шепотом:

 — Я не тікав, коли ти перемагала мене на всіх заняттях, крім їзди на мітлах!

Він не розумів, він ніколи не зрозуміє, Гаррі Поттер ніколи не зрозуміє, бо хай яке змагання він програє, він все одно залишиться Хлопчиком-Що-Вижив. Якщо ти був Гаррі Поттером, і Герміона Ґрейнджер тебе перемагала, це означало, що всі очікують, що ти приймеш виклик і переможеш. А якщо ти була Герміоною Ґрейнджер, і Гаррі Поттер перемагав тебе, це означало, що ти просто ніхто.

 — Це нечесно, — сказала вона. Її голос тремтів, та вона ще не плакала, ще ні, — я не маю боротися з твоєю темною стороною, я просто…​ мені лише…​ — мені лише дванадцять подумала вона.

 — Я використовував свою темну сторону лише одного разу і тоді…​ я мусив це зробити!

 — Тож сьогодні ти переміг все моє військо як просто Гаррі?

Вона досі не почала плакати, і їй було цікаво, яке в неї зараз було обличчя: вона здавалася злою Герміоною чи сумною.

 — Я…​ — почав Гаррі. Він трохи стишив голос: — я не…​ насправді не очікував, що виграю цього разу. Знаю, я казав, що я невразливий, та це я просто залякував вас, насправді я гадав, що просто сповільню вас трохи…​

Вона знову почала йти, пройшла повз нього, і коли вона проминала Гаррі, його обличчя напружилося, ніби це він збирався плакати.

 — Невже професор Квірел має рацію? — пролунав палкий високий шепіт за її спиною. — Якщо ти мій друг, невже я завжди боятимуся зробити щось краще, бо знатиму, що це засмутить тебе? Так нечесно, Герміоно!

Вона набрала повітря, затримала дихання й побігла. Її ноги тупотіли з максимальною швидкістю, вона бігла так хутко, як тільки могла наважитися зі сльозами в очах. Тікала, щоб ніхто не почув її, і цього разу Гаррі за нею не пішов.

* * *

Мінерва перевіряла пергаменти з трансфігурації на понеділок. Щойно вона поставила мінус двісті балів на пергаменті пʼятикласника за помилку, що могла б когось убити. Впродовж першого свого року на посаді професора вона обурювалася щодо нерозсудливості старших учнів, та тепер вона змирилася. Деякі люди не лише ніколи не навчалися, вони ніколи навіть не помічали, що безнадійні, вони залишалися радісними й палко прагли вчитися, продовжували старатися. Дехто з них вірив, коли вона казала їм перед випуском з Гоґвортсу, що вони ніколи не мають робити нічого оригінального, щоб вони не вдавалися до вільної трансфігурації, та використовували це мистецтво лише за допомогою давно випробуваних чарів. А дехто…​ не вірив.

Вона саме намагалися збагнути особливо заплутану відповідь, коли стукіт у двері розірвав хід її думок. Це були не її години прийому, та на посаді вихователя гуртожитку Ґрифіндор вона дуже швидко зрозуміла, що не варто одразу засуджувати людей. Завжди можна зняти очки гуртожитку пізніше.

 — Заходьте, — сказала вона сухим голосом.

Дівчинка, що зайшла до її офісу, явно плакала була, а потім вмивала обличчя в сподіванні приховати це…​

 — Міс Ґрейнджер! — сказала професорка Макґонеґел. Лише за кілька секунд вона впізнала це обличчя з червоними очима й напухлими щоками. — Що сталося?

 — Професорко, — сказала дівчинка тремтячим голосом, — ви казали, що як мене щось хвилюватиме чи мені буде незручно з будь-яких причин, я маю одразу до вас прийти…​

 — Так, — сказала професорка Макґонеґел, — то що ж сталося?

Дівчина почала пояснювати…​

* * *

Герміона нерухомо стояла на сходах, що крутилися навколо, — спіраль, що оберталася, не могла її нікуди довезти, але натомість постійно пересувала її вгору. Герміоні здалося, що це дуже скидалося на чаклунство нескінченних сходів, що його винайшов у 1733 чарівник Аррам Сабеті — він жив на вершині Евересту, коли ще жоден маґл не піднявся на неї. Тільки це було неможливо, бо Гоґвортс був значно старший — можливо, чаклунство винайшли заново?

Вона мала б злякатися, мала б нервувати через другу зустріч із директором.

Насправді, вона й була перелякана й знервована щодо своєї другої зустрічі з директором.

Проте Герміона Ґрейнджер багато про що розмірковувала була — вже після того, як несила було продовжити біг анітрохи далі, коли сповзла вздовж стіни й видавалося, ніби її легені зайнялися вогнем — після цього вона багато всього обміркувала.

Хай вона й програла Гаррі Поттерові, вона ніколи в житті не програє Драко Мелфою. Це було цілковито, абсолютно неприйнятно, а професор Квірел вихваляв генерала Мелфоя за те, що той не проігнорував тисячу альтернативних варіантів. Тож коли Герміона вилила всі сльози, вона згадала чотирнадцять інших заклять, які варто було б використати проти Гаррі й Невіла, а тоді почала думати, а чи не скоює раптом вона таку ж помилку щодо інших речей. Саме через це вона постукала у двері професорки Макґонеґел: вона не просила допомоги, наразі Герміона не мала планів, з якими хтось міг би допомогти, — вона просто вирішила розповісти про все професорці Макґонеґел, адже їй здалося, що це скидається на одну з тисяч альтернатив, про які заливався професор Квірел.

Тож вона розповіла професорці Макґонеґел про те, як змінився Гаррі Поттер після дня, коли на його плечі був фенікс, про те, як всі починали сприймати її як додаток до Гаррі, і як їй здавалося, що Гаррі віддаляється дедалі сильніше від усіх інших однокласників, і як він подеколи ходить похмурий, ніби щось втратив, і вона вже не знає, що робити.

А професорка Макґонеґел сказала їй, що варто проконсультуватися з директором.

І Герміона була стурбована, проте тоді їй спало на думку, що Гаррі Поттер не злякався б директора. Гаррі Поттер би стрімголов пішов далі, хай що він старався зробити. Можливо (подумала тоді вона) варто спробувати бути такою: не боятися, просто зробити щось, і подивитися, що з цього вийде. Все одно гірше вже бути не могло.

Оберти нескінченних сходів спинилися.

Величезні дубові двері з мідним дверним молотком у формі грифона розчинилися перед ними, хоч ніхто їх і не торкнувся.

За чорним дубовим столом з десятками шухляд з усіх боків сидів на своєму троні срібнобородий директор Гоґвортсу, Албус Персіваль Вулфрик Браян Дамблдор, у чиї злегка мерехтливі очі Герміона дивилася приблизно три секунди, доки не відволіклася на решту речей у кімнаті.

За деякий час — вона не знала, який саме, бо намагалася полічити предмети в кімнаті втретє, і все одно не могла отримати однакове число, хоча її памʼять наполягала, що всі речі залишалися на своїх місцях…​

Директор прочистив горло й сказав:

 — Міс Ґрейнджер?

Герміона крутнула головою, її щоки трохи почервоніли. Проте, видавалося, Дамблдор зовсім не був роздратованим — лише незворушним, а також мав допитливий погляд у лагідних, напівприкритих окулярами очах.

 — Герміоно, — сказала професорка Макґонеґел з теплотою в голосі, її рука підбадьорливо лежала на плечі Герміони, — будь ласка, розкажи директорові те, що розповіла мені про Гаррі.

Герміона почала розповідь. Незважаючи на своє нещодавнє рішення, її голос трохи тремтів через знервованість, коли вона описувала, як Гаррі змінився протягом останніх кількох тижнів, відколи Фоукс був на його плечі.

Коли вона замовкла, запала тиша, а потім директор зітхнув.

 — Мені шкода, Герміоно Ґрейнджер, — сказав Дамблдор. Його сині очі посумнішали. — Це…​ неприємно, проте не можу сказати, що не очікував на це. Те, що ти бачиш, — тягар героя.

 — Героя? — запитала Герміона.

Вона підвела погляд на професорку Макґонеґел, і побачила, що обличчя професорки з трансфігурації напружилося, та її рука досі заспокійливо стискала плече Герміони.

 — Так, — відповів Дамблдор. — Колись я сам був героєм — перед тим, як стати таємничим старим чарівником, у дні, коли я протистояв Ґріндельвальдові. Ти ж читала книжки з історії, міс Ґрейнджер?

Герміона кивнула.

 — Ну, — продовжив Дамблдор, — ось що мають робити герої, міс Ґрейнджер. У них є свої задачі, і вони мають ставати сильними, щоб виконувати ці завдання, і саме це відбувається зараз із Гаррі. Якщо можливо щось зробити, щоб полегшити цей шлях, то ти це зробиш, не я. Бо я не друг Гаррі, хай як це прикро, а лише його таємничий старий чарівник.

 — Я…​ Я не впевнена…​ Що досі хочу бути…​ — вона не завершила речення, бо слова видавалися надто жахливими, щоб вимовити їх вголос.

Дамблдор заплющив очі, а коли розплющив їх, то видавалося, ніби він трохи постарішав.

 — Ніхто не зупинить тебе, міс Ґрейнджер, якщо ти вирішиш припинити бути другом Гаррі. Як це на нього вплине, ти, можливо, знаєш навіть ліпше за мене.

 — Це…​ це нечесно, — сказала Герміона. Тепер її голос відчутно тремтів. — Я мушу бути другом Гаррі, бо в нього більше нікого немає. Це нечесно.

 — Ніхто не здатен примусити тебе бути другом, міс Ґрейнджер, — сині очі дивилися просто крізь неї. — Почуття або є, або їх немає. Якщо вони є, ти можеш прийняти їх, чи відкинути. Ти вже друг Гаррі — і якщо ти вирішиш відкинути це, страшенно нашкодиш Гаррі, можливо, невідворотно. Та міс Ґрейнджер, що спонукає тебе до таких крайнощів?

Вона не могла добрати слів. Їй так і не вдалося дібрати доречних слів.

 — Якщо занадто наблизитися до Гаррі…​ тебе ніби засмоктує, ніхто більше не бачить тебе, ти перетворюєшся на щось, що належить йому, усі вважають, ніби світ обертається навколо нього і…​ — у неї не було слів.

Старий чарівник повільно кивнув.

 — Ми й справді живемо в несправедливому світі, міс Ґрейнджер. Весь світ знає лише, що я переміг Ґріндельвальда, і мало хто памʼятає про Елізабет Бекет, що вона померла, щоб дати мені можливість це зробити. І все ж таки її памʼятають. Гаррі Поттер — справді герой цієї пʼєси, міс Ґрейнджер; світ справді обертається навколо нього. Йому судилося робити величні вчинки. Я передбачаю, що з часом Албуса Дамблдора памʼятатимуть лише як таємничого старого чарівника Гаррі Поттера, а не через мої інші досягнення. Можливо, Герміону Ґрейнджер памʼятатимуть як товаришку Гаррі Поттера, якщо ти будеш гідна. Не сумнівайся в моїх словах: ти ніколи не знайдеш більше слави сама, ніж у товаристві Гаррі Поттера.

Герміона різко похитала головою.

 — Справа не в…​ — вона знала, що пояснити не вийде. — Справа не в славі, справа в тому, щоб не бути…​ не бути чимось, що належить іншому.

 — Тож ти радше бажаєш бути героєм? — старий чарівник зітхнув. — Міс Ґрейнджер, я був героєм, і був лідером. І був би в тисячу разів щасливішим, якби я міг належати комусь на кшталт Гаррі Поттера. Комусь, кого зроблено з міцнішої речовини, ніж зроблено мене, комусь, хто міг би приймати важкі рішення і водночас був би гідним вести мене. Колись мені здавалося, що я знав такого чоловіка, та я помилявся…​ Міс Ґрейнджер, ти взагалі не уявляєш, наскільки пощастило таким, як ти, порівняно з героями.

І знову вона відчула гіркоту в горлі, а також безпорадність. Вона не розуміла, навіщо професорка Макґонеґел привела її сюди, якщо директор не збирається допомагати. Та судячи з виразу обличчя професорки Макґонеґел, вона й сама вже не була певна, що варто було сюди приходити.

 — Я не хочу бути героєм, — сказала Герміона Ґрейнджер, — я не хочу бути товаришем героя, я хочу просто бути собою.

(За кілька секунд їй спало на думку, що можливо вона хотіла стати героєм, та вирішила вже не змінювати своїх слів.)

 — О, — сказав старий чарівник. — Це висока планка, міс Ґрейнджер.

Дамблдор підвівся зі свого трону, вийшов з-за стола й вказав на символ на стіні, що був настільки розповсюдженим, що Герміона його навіть не зафіксувала при огляді кімнати, — на побляклий щит з геральдикою Гоґвортсу: левом та змією, борсуком та круком, а також гравійованими латинськими словами, яких вона ніколи не розуміла. А тоді, коли вона збагнула, де цей щит висить і яким старим він здавався, їй раптом спало на думку, що це може бути оригінал.

 — Гафелпафець сказав би, — продовжив Дамблдор, стукнувши пальцем об побляклого борсука, через що Герміона здригнулася від блюзнірства (якщо, звісно, це справді оригінал), — що людям не вдається стати собою, бо вони надто ледащі й не виконують потрібної для цього праці. Рейвенкловець, — він торкнувся крука, — повторив би слова, що їх мудрі вважають старішими за Сократа, пізнай себе, і сказав би, що люди не стають тими, ким мають, через невігластво й бездумність. А Салазар Слизерин, — Дамблдор спохмурнів, коли його палець торкнувся побляклої змії, — ну, він сказав би, що ми стаємо тими, ким маємо бути, йдучи за своїми бажаннями, хай куди вони нас приведуть. Можливо, він сказав би, що люди не стають собою, бо відмовляються робити все потрібне, щоб досягти своєї мети. Та можна помітити, що майже всі темні чарівники з Гоґвортсу були слизеринцями. Чи стали вони тими, ким мали бути? Навряд, — палець Дамблдора торкнувся лева, і директор обернувся до неї. — Скажи мені, міс Ґрейнджер, що сказав би Ґрифіндор? Не сумніваюся, Сортувальний Капелюх пропонував тобі цей гуртожиток.

Це здавалося простим питанням.

 — Ґрифіндорець сказав би, що люди не стають тими, ким мають стати, бо вони бояться.

 — Більшість людей бояться, міс Ґрейнджер, — сказав старий чарівник. — Вони проживають все життя за ґратами зі страху, що знищує все, чого вони могли б досягти, все, чим вони могли б стати. Страх сказати чи зробити щось не так, страх втратити якесь майно, страх смерті, і понад усе страх того, що інші люди можуть про них подумати. Такий страх — найжахливіший, міс Ґрейнджер, і страшенно важливо, щоб ти це знала. Та Ґодрик Ґрифіндор відповів би не так. Люди стають тими, ким мають стати, міс Ґрейнджер, коли вчиняють правильно, — голос старого чарівника був лагідним. — Тож скажи мені, міс Ґрейнджер, що видається тобі правильним вибором? Адже саме це і визначає те, ким ти насправді є. І хай куди веде цей шлях, саме він веде до того, ким ти маєш стати.

Чималий час лунали лише звуки предметів, що їх не можна полічити.

Вона обмірковувала це, адже була рейвенкловкою.

 — Мені не здається правильним, — повільно сказала Герміона, — що хтось має ось так жити в тіні іншого…​

 — Багато що в цьому світі неправильно, — сказав старий чарівник, — питання в тому, що тобі правильно робити з цього приводу. Герміоно Ґрейнджер, я скажу дещо ясніше, ніж личить таємничим старим чарівникам, — прямо скажу, що ти нездатна уявити, наскільки кепсько все буде, якщо події навколо Гаррі Поттера розвиватимуться в неправильному напрямку. Якби ти тільки знала, тобі б навіть на гадку не спало облишити його похід.

 — Який похід? — запитала Герміона. Її голос тремтів, бо було вкрай зрозуміло, якої відповіді бажав директор, а вона не хотіла її надавати. — Що сталося з Гаррі того дня, чому Фоукс був у нього на плечі?

 — Він подорослішав, — сказав старий чарівник. Його очі за серпастими окулярами кілька разів кліпнули, на обличчі раптом стало видно зморшки. — Розумієш, міс Ґрейнджер, люди не дорослішають з часом, люди дорослішають, коли опиняються у дорослих обставинах. Ось що сталося з Гаррі Поттером тієї суботи. Йому розповіли…​ і ти нікому цього не повторюватимеш, звісно…​ йому розповіли, що він має з деким битися. Не можу сказати з ким. Не можу сказати, чому. Та ось що з ним сталося, і ось чому йому потрібні його друзі.

Запала тиша.

 — Белатриса Блек? — вигукнула Герміона. Навіть електричний дріт у вусі не шокував би її більше. — Ви змусите Гаррі битися з Белатрисою Блек?

 — Ні, не з нею. Не можу сказати з ким та чому.

Вона ще трохи поміркувала про це.

 — Як мені не відставати від Гаррі? Тобто, я не маю на увазі, що вирішила старатися не відставати, проте…​ якщо йому потрібні друзі, то ми ж можемо бути рівними друзями? Чи можу і я бути героєм?

 — О, — старий чарівник усміхнувся. — Лише ти сама можеш це вирішити, міс Ґрейнджер.

 — Та ви не збираєтеся допомагати мені так, як допомагаєте Гаррі.

Старий чарівник похитав головою.

 — Я вкрай мало йому допомагав, міс Ґрейнджер. Якщо ж ти просиш про місію…​ — старий чарівник знову всміхнувся, та цього разу доволі сухо. — Міс Ґрейнджер, ти першокласниця Гоґвортсу. Не поспішай дорослішати. Для цього ще буде достатньо часу.

 — Мені дванадцять. Гаррі — одинадцять.

 — Гаррі Поттер — особливий. Як тобі чудово відомо, міс Ґрейнджер.

Його сині очі за серпастими окулярами раптом стали пронизливими, що нагадало їй про день дементора, коли голос Дамблдора в її голові сказав був, що знає про темну сторону Гаррі.

Герміона підвела руку й торкнулася руки професорки Макґонеґел, що весь цей час не полишала плеча Герміони.

 — Будь ласка, я хотіла б піти, — сказала Герміона, і сама здивувалася, що її голос був рівним.

 — Звісно, — сказала професорка Макґонеґел, і Герміона відчула, як рука на плечі лагідно розвертає її до дубових дверей.

 — Чи вибрала ти вже свій шлях, Герміоно Ґрейнджер? — запитав з-за спини Албус Дамблдор, коли двері повільно розчахнулися, і вже було видно чаклунство нескінченних сходів.

Вона кивнула.

 — І?

 — Я, — сказала вона, та їй забило дихання. — Я…​ я…​

Вона ковтнула слину.

 — Я вчиню…​ правильно…​

Нічого більше вона не сказала — не могла, а тоді нескінченні сходи почали обертатися знову.

Ані вона, ані професорка Макґонеґел не вимовили жодного слова по дорозі вниз.

Коли гаргуйль з рідкого каменю відступив з їхнього шляху, і вони вдвох вийшли в коридори Гоґвортсу, професорка Макґонеґел нарешті заговорила шепотом:

 — Мені неймовірно прикро, міс Ґрейнджер. Я не очікувала, що директор таке вам казатиме. Гадаю, він справді забув, як це — бути дитиною.

Герміона поглянула на неї і побачила, що професорка Макґонеґел, видавалося, сама ледь не плакала…​ ну не зовсім, та її лице було схожим чином напружене.

 — Якщо я теж хочу бути героєм, — сказала Герміона, — якщо я вирішу теж бути героєм, чи можете ви чимось допомогти?

Професорка Макґонеґел різко похитала головою та сказала:

 — Міс Ґрейнджер, не думаю, що директор помиляється у цьому. Вам дванадцять.

 — Гаразд, — тільки й сказала Герміона.

Вони пройшли ще трохи далі.

 — Перепрошую, — сказала Герміона, — ви не проти, якщо я піду до рейвенкловської вежі сама? Перепрошую, ви не винні, просто мені зараз хочеться побути на самоті.

 — Звісно, міс Ґрейнджер, — сказала професорка Макґонеґел дещо сипло.

Тоді Герміона почула, як кроки професорки спинилися, а потім та пішла в іншому напрямку.

Герміона Ґрейнджер пішла.

Вона піднялася на марш сходів, потім ще на один, і їй не йшло з голови питання: хто в Гоґвортсі може дати їй можливість стати героєм. Професор Флитвік скаже те ж саме, що й професорка Макґонеґел, та навіть якщо не скаже, він напевно не зможе допомогти. Герміона не знала, хто зможе допомогти. Ну, професор Квірел може вигадати якийсь хитрий план, якщо вона використає достатньо балів Квірела, та вона відчувала, що просити його не варто — професор із захисту не здатен допомогти комусь стати героєм, яким варто ставати, і сам він навіть не збагне різниці.

Вона майже дійшла до рейвенкловської вежі, коли побачила спалах золота.

Розділ 69. Пошук себе, ч.4

Лише краєм ока Герміона Ґрейнджер побачила його — відблиск на відполірованому металі статуї на перехресті двох коридорів. Спалах золотого й червоного, ніби щось зайнялося вогнем. Лише на мить вона його побачила, а потім він зникнув.

Вона спантеличено зупинилася і ледь не пішла собі, та щось знайоме було в цьому мінливому сяйві…​

Герміона підійшла до статуї, зазирнула за ріг — туди, де могло бути джерело цього палкого світла…​

Вона почула тихий — ніби здалеку — крик, поклик.

Герміона почала бігти.

Вона бігла довгий час. На кожному розгалуженні вона зупинялася, відсапувалася, скільки могла, а тоді бачила спалах вогню з якогось напрямку, чи чула далекий поклик. Якби не її тренування у військах, вона б уже давно впала від утоми через такий біг.

Вона жодного разу не бачила фенікса.

А тоді вона прибігла до хрестоподібного перехрестя, і не було нічого, жодного знаку. Вона чекала довгі секунди, та не чула крику, не бачила вогню. Її саме почало бентежити, а чи не примарилося їй це все, коли вона почула, як скрикнула людина.

Коли прудкі ноги принесли її за ріг, її розум миттю сприйняв усю сцену: три величезні хлопці в мантіях із зеленим оздобленням вже почали обертатися до неї, а один нижчий хлопець у жовтому висів у повітрі, ніби невидима рука тримала його у півметрі над підлогою.

Генерал Сонечка не розмірковувала ані секунди — людям, що зупиняються поміркувати, не вдаються раптові напади.

Паличка зʼявилася в її руці, пальці зігнулися, а губи вимовили «Сомніум!», і найбільший хуліган опинився на підлозі, а гафелпафець впав з повітря з гупанням. Інші два хулігани намагалися направити на неї палички, вона знову сказала «Сомніум!», і черговий великий хлопець опустився на коліна — вона знешкодила того, хто швидше наставив на неї паличку.

На жаль, два прокльони сну поспіль важко давалися навіть їй, і вона не змогла вистрелити втретє перед тим, як…​

Останній цькувальник вигукнув «Протеґо!», і навколо нього замерехтіло синє сяйво.

Двадцять чотири години тому Герміона б запанікувала — це були справжні чари щита, і вони дозволять хлопцю насилати на неї закляття, і водночас тримати його під захистом.

Та тепер вона…​

 — Закляктус! — крикнув хуліган.

Багряна блискавка полетіла до неї. Вона була жахливо яскрава — значно сильніша за всі прокльони, що зʼявлялися з палички Гаррі.

Герміона трохи відхилилася ліворуч, і закляття не влучило, бо в точності цькувальник сильно поступався Гаррі. Тоді їй спало на думку, що, мабуть, цькувальники й війська професора Квірела були несумісні.

 — Закляктус! — знову крикнув хлопець. — Експеліармус! Закляктус!

Хай там як, вона щойно цілу годину міркувала була, які інші закляття варто було використати проти Гаррі й Невіла…​

 — Желюйсь! — крикнув хуліган — це був прокльон з широким променем, без видимої лінії, від якої можна було б спробувати ухилитися.

Майже одразу вона відчула, що її не тримають ноги. А тоді хлопець зло викрикнув «Закляктус!» і виникла навіть яскравіша багряна блискавка.

Герміона ухилилася — навмисно впала, і тоді вона вже відновила достатньо сил для наступного заклинання, а саме…​

 — Ґліссео, — сказала Герміона, направивши це слово на підлогу.

 — Уф, — вимовив цькувальник, коли ноги вислизнули з підлоги, і він насправді впустив паличку.

Щит «Протеґо» зникнув.

 — Сомніум, — сказала Герміона.

Вона продовжувала відсапуватися, навіть коли підповзла до гафелпавця, що вже присів, стогнав та тер руками те місце на голові, на яке прийшовся удар падіння. Герміона збагнула, що якби він був маґлом, то зламав би собі шию. Варто було заздалегідь про це подумати.

 — Ох, — вимовив хлопець.

Його вії назвали б довгими, якби він був дівчиною. Його очі були звичайного карого кольору, що чомусь здавався дуже доречним для гафелпафця. На обличчі не було видно сліз, проте він був блідим. Вона прикинула, що він чи то в третьому, чи то четвертому класі.

А тоді карі очі розширилися, коли він на ній сфокусувався.

 — Генерале Сонечко?

 — Ага. Це (гучне дихання) я.

Вона вирішила, що якщо цей гафелпафець скаже бодай слово про стосунки між нею та Гаррі Поттером, то йому не жити.

 — Ого, — сказав гафелпафець. — Це було…​ ти просто…​ тобто я бачив тебе на екранах перед Різдвом, але — ого! Не можу повірити, що ти це щойно зробила!

Запала мовчанка.

Не можу повірити, що я це щойно зробила, подумала Герміона Ґрейнджер. Їй раптом трохи запаморочилося в голові, напевно, через все це бігання.

 — Пере…​ (гучне дихання) …​прошую, чи не міг би ти (гучне дихання) розжелеїти мої ноги?

Хлопець кивнув, підвівся, дістав з мантії паличку. Та Герміоні довелося виправити його рухи, доки він спромігся правильно виконати протипрокльон.

 — Мене звати Майкл Гопкінс, — сказав хлопець, коли Герміона підстрибнула на ноги. Він простягнув руку. — Чи для гафелпафців просто Майк. У Гафелпафі цього року жодного іншого Майка, уявляєш?

Вони потисли руки, і Майк сказав:

 — Хай там як, дякую.

Герміона не очікувала такого припливу ейфорії — порятунок когось можна було без перебільшення назвати найприємнішим відчуттям за все її життя.

Вона поглянула на цькувальників.

Вони були дуже великими і, вона вирішила, їм було десь по пʼятнадцять років, і раптом вона зрозуміла, наскільки далеко просунулися ті учні, що підписалися на факультативні заняття професора Квірела відносно тих учнів, що їм роками викладали найгірші професори за всю історію професорства. Наприклад, вони навчилися влучати у свої цілі. А також не втрачати голови у бою — серед іншого розуміти, що варто застосовувати Інервацію на своїх полеглих товаришах. Також деякі з висловів професора Квірела, наприклад, що у справжньому світі результат більшості битв визначався неочікуваною атакою, раптом набули для неї сенсу.

Вона досі намагалася відсапатися, і повернула погляд до Майка.

 — Можеш (гучне дихання) повірити, — сказала Герміона Ґрейнджер, — що пʼять хвилин тому (важке дихання) мені було важко вигадати, як стати (важке дихання) героєм?

Невже їй здавалося, що вона має отримати дозвіл від когось, що герої просто сиділи й чекали, доки хтось відправить їх у похід? Насправді все було дуже просто: треба йти туди, де коїться зло — це все, що потрібно, щоб стати героєм. Вона мала б і сама згадати, навіть без підказки фенікса, що погані речі інколи трапляються навіть тут, у Гоґвортсі.

Тоді Герміона збентежено озирнулася на трьох старших хлопців, що непритомні лежали на підлозі, і раптом збагнула, що вони її бачили, вони можуть знати хто вона, вони можуть підкрастися до неї і захопити її зненацька, і…​ і вони можуть завдати їй справжньої шкоди…​

Герміона спинила ці думки.

Вона згадала, як Гаррі Поттер став посеред пʼяти слизеринських цькувальників першого ж дня занять, коли він ще навіть не знав, як користуватися паличкою.

Вона згадала слова директора про те, що люди дорослішають у дорослих обставинах, і що більшість людей живе за ґратами зі страху.

А тоді вона згадала слова професорки Макґонеґел: «Вам дванадцять».

Герміона глибоко вдихнула один, два, три рази.

Вона спитала Майка, чи потрібно йому до кабінету мадам Помфрі, виявилося, що ні. Тоді вона дізналася в нього імена слизеринців — про всяк випадок.

А тоді Герміона Ґрейнджер пішла собі геть від купи непритомних хуліганів, і старанно зобразила усмішку на обличчі.

Вона знала, що напевно рано чи пізно зазнає шкоди. Та якщо занадто боятися за себе, щоб чинити правильно, то неможливо бути героєм — усе ось так просто. І якби зараз хтось поклав їй на голову Сортувальний Капелюх, він би жодної миті не вагався перед тим, як вигукнути «ҐРИФІНДОР!»

* * *

Коли вона прийшла на обід, вона й далі це все обмірковувала. Ейфорія від порятунку когось досі не зникла, і вона починала непокоїтися, чи не зламалося, бува, щось у неї в мозку.

Коли вона підійшла до рейвенкловського стола, якась хвиля шепоту набрала силу. Спочатку вона подумала, що гафелпафський хлопець вже все розповів, а потім збагнула, що перешіптування, напевно, не про це.

Вона сіла навпроти Гаррі Поттера, що видавався вкрай знервованим. Напевно це було повʼязано з тим, що вона досі всміхалася.

 — Ем…​ — тільки й вимовив Гаррі, доки вона накладала собі свіжі тости, масло, корицю, не взяла жодних фруктів та овочів, і набрала три шоколадних тістечка з горіхами. — Ем…​

Вона залишила його в цьому стані, доки не налила собі склянку виноградного соку, а тоді запитала:

 — У мене є питання, містере Поттер. Як гадаєш, чому людям не вдається стати собою?

 — Що? — запитав Гаррі.

Вона поглянула на нього.

 — Вдай, ніби нічого особливого не відбувається, і просто дай таку відповідь, яку ти дав би вчора.

 — Ем…​ — сказав Гаррі, він здавався дуже спантеличеним та стурбованим. — Гадаю, ми вже є собою…​ я ж не якась неточна копія когось іншого. Та якщо спробувати відповісти за змістом питання, гадаю, люди не стають собою, бо всмоктують усілякі божевільні речі з їхнього середовища, а тоді вивергають їх назад. Тобто, ну скільки людей грали б саме в квідич, якби самі винаходили цю гру? Чи якщо про маґлівську Британію, скільки людей, що вважають себе лейбористами, консерваторами чи ліберальними демократами, вигадали б саме такий набір політичних вірувань, якби продумували все спочатку самостійно?

Герміона обміркувала це. Їй було цікаво, чи буде відповідь Гаррі ближче до слизеринської чи навіть ґрифіндорської, та це якось не вкладалося у список директора. Тоді Герміоні спало на думку, що на деякі питання може існувати більше точок зору, ніж чотири.

 — Гаразд, — сказала Герміона, — інше питання. Як люди стають героями?

 — Героями?

 — Ага.

 — Е…​ — почав Гаррі. Він нервово пиляв ножем та виделкою шматок стейка — розрізав його на дедалі дрібніші шматочки. — Гадаю, багато хто здатен на вчинки, коли світ направляє їх…​ наприклад, люди очікують, що ти це зробиш, чи для цього потрібні лише вміння, якими ти вже володієш, чи є хтось, хто наглядає за тобою й залагоджує твої помилки, й робить все, щоб ти виконав свою роль. Та зазвичай в таких випадках усе вже зроблено, розумієш, і немає потреби в героях. Тож, гадаю, ті, кого ми називаємо «героями», — рідкість через те, що вони мають все робити й вирішувати самостійно, а більшості людей таке не до вподоби. А чому ти питаєш? — виделка Гаррі наштрикнула три шматочки старанно перетертого стейка й понесла їх до його рота.

 — О, я просто щойно паралізувала трьох старших слизеринських цькувальників та врятувала гафелпафця. Я збираюся стати героєм.

Коли Гаррі припинив задихатися їжею (дехто з інших рейвенкловців поряд досі кашляв), він сказав:

 — Що?

Герміона розповіла, як усе було, і цим розпочала хвилю шепоту. (Хоча вона не згадувала про фенікса — це їй здавалося їхньою з феніксом особистою справою. Тепер, коли вона про це подумала, Герміоні здалося дивним, що фенікс прийшов до того, хто хотів стати героєм, бо це бажання видавалося дещо егоїстичним. Та напевно феніксам було байдуже, їх цікавило лише, що хтось хоче допомогти людям.)

Коли вона завершила розповідь, Гаррі лише витріщався на неї з іншого боку стола й не вимовив ані слова.

 — Вибач, що я так поводилася раніше, — сказала Герміона й відпила виноградного соку зі склянки. — Я мала не забувати, що доки я тебе трощу на уроках чарів, не страшно, що в тебе ліпше виходить із захистом.

 — Благаю, не зрозумій мене неправильно, — сказав Гаррі. Він тепер видавався надто дорослим, і суворим. — Та ти впевнена, що це справді те, ким ти маєш стати, а не, якщо відверто, ким маю стати я?

 — Цілковито впевнена. Слухай, навіть моє імʼя пишеться майже як «героїня» — додати крапочку, прибрати «м», помʼякшити «н», поміняти «о» та «ї» — і готово. Ніколи не помічала цього раніше.

 — Бути героєм — не самі веселощі та ігри. У справжніх дорослих героїв це не так, усе буде непросто.

 — Я знаю.

 — Це важко, боляче, і доведеться приймати рішення в ситуаціях без хорошого рішення…​

 — Так, Гаррі, я теж читала ці книжки.

 — Ні, ти не розумієш, навіть коли книжки попереджають тебе, неможливо зрозуміти, доки…​

 — Тебе це не зупиняє. Навіть трошки не зупиняє. Закладаюся, ти навіть не розглянув варіант не бути героєм через це. То чого ж ти гадаєш, що це зупинить мене?

Запала мовчанка.

Раптом величезна усмішка осяяла обличчя Гаррі — настільки ж яскрава й дитяча, наскільки дорослою щойно була похмурість, і все між ними знову стало гаразд.

 — Якимось чином все це піде жахливо, неуявле́нно шкереберть, — сказав Гаррі, величезна усмішка не зникла. — Ти ж це знаєш, так?

 — О так, я знаю, — сказала Герміона. Вона зʼїла ще шматочок тосту. — До речі, Дамблдор відмовився бути моїм таємничим старим чарівником, куди треба написати, щоб мені видали іншого?

* * *

Наслідки:

 — …​і професор Флитвік каже, що її наміри непохитні, — напружено сказала Мінерва, не відводячи погляду від старого срібнобородого чарівника, що був у цьому винен. Албус Дамблдор лише тихо сидів та слухав її із сумним розфокусованим поглядом. — Міс Ґрейнджер і бровою не повела, коли професор Флитвік погрожував перевести її до Ґрифіндору, вона лише сказала, що тоді забере з собою всі книжки. Герміона Ґрейнджер вирішила стати героєм і не збирається змінювати свого рішення. Сумніваюся, що тобі б ліпше вдалося переконати її стати героєм, навіть якби ти старався це зробити…​

Аж пʼять секунд потрібно було Мінерві, щоб усвідомити.

 — АЛБУСЕ! — заверещала вона.

 — Люба моя, — сказав старий чарівник, — коли ти вже зростив приблизно тринадцять героїв, починаєш розуміти, що вони реагують на певні речі однаково. Наприклад, коли їм кажуть, що вони замолоді, чи що їм не судилося стати героєм, чи що бути героєм неприємно. А якщо ти справді хочеш перестрахуватися, варто сказати всі три. Хоча, — він злегка зітхнув, — не варто діяти надто очевидно, інакше твоя заступниця директора може тебе впіймати на гарячому.

 — Албусе, — сказала Мінерва навіть напруженішим тоном, — якщо вона постраждає, присягаюся, цього разу я…​

 — Вона б усе одно до цього прийшла з часом, — сказав Албус усе з тим сумним розфокусованим поглядом в очах. — Якщо хтось має стати героєм, він не слухатиме наших застережень, хай як ми старатимемося. І, враховуючи це, для Гаррі буде ліпше, якщо міс Ґрейнджер не надто від нього відставатиме.

Ніби нізвідки Албус дістав оловʼяну коробочку й відкрив її — усередині були жовті цукерки. Їй так і не вдалося розпізнати, якою магією він для цього користувався.

 — Лимонну цукерку? — запитав він.

 — Вона дванадцятирічна дівчинка, Албусе!

* * *

Після наслідків:

Ледь видимі у вечірній темряві за вікнами у чорних водах плавали рибки. Коли вони підпливали ближче, їх освітлювало яскраве сяйво слизеринської вітальні, а коли вони відпливали далі, вони зникали у пітьмі.

Дафна Ґрінґрас сиділа на зручному чорному шкіряному дивані, голова її лежала на руках, і навколо неї виникали й зникали золотаво-жовті іскри світла.

Вона була готова до того, що її дражнитимуть через закоханість у Невіла Лонґботома. Вона очікувала на купу зверхніх зауважень про гафелпафців. Вона вигадала цілі снопи дотепних відповідей по дорозі до підземель Слизерину.

Вона навіть трохи хотіла, щоб її дражнили за те, що їй подобається Невіл. Такі речі означали, що ти дорослішаєш і стаєш справжньою дівчиною.

Як виявилося, ніхто не второпав, що її виклик Невіла на найдавнішу дуель означав, що він їй подобався. Вона гадала була, що це має бути очевидно, та ж ні, нікому більше, видається, це навіть на гадку не спало.

Та прокльон влучає завжди звідки не очікуєш.

Вона мала б назватися просто Дафна Сонечка, як Невіл Хаосу. Або сонячна Дафна як сонячний Рон. Та будь-що було б ліпше за «Ґрінґрас Сонечка».

Ґрінґрас Сонечка.

Далі було Ґрінґрас Сонечка та Блакитних Небес.

Тоді хтось додав «та Гір зі Сніговими вершечками, та Радісних Істот Лісу».

Наразі її називали «Сяйлива принцеса-єдиноріг зі шляхетного й найдавнішого роду Сяйко».

А якась шестикласниця наклала на неї прокльон сяяння. Дафна навіть не знала, що така річ як «прокльон сяяння» взагалі існує, «Фініте Інкантатем» не спрацював, вона попросила старших дівчат, яких вона раніше вважала своїми друзями (та явно помилялася була), далі вона оголосила, що винному загрожує серйозний політичний скандал від її батька, і все одно Дафна Ґрінґрас досі сиділа у слизеринській вітальні з головою у руках, яскраво сяяла та розмірковувала, як так сталося, що вона була єдиною нормальною людиною у Гоґвортсі.

Уже завершилася вечеря, а вони все не давали їй спокою, і якщо вони не зупиняться до завтрашнього ранку, вона переведеться до Дурмстренґу і стане наступною темною леді.

 — Гей, усі! — драматично сказала Керроу, розмахуючи випуском «Щоденного віщуна». — Ви вже чули новини? Чарверсуд щойно визнав «подивімося, на що ти здатен» законним викликом на бій, аж допоки той, хто викликає на бій, не приляже подрімати!

 — Та як ти смієш ображати честь Сяйливої принцеси-єдинорога! — крикнула Трейсі. — Подивімося, на що ти здатен!

Тоді Трейсі лягла на своєму дивані й почала гучно хропіти.

Сяйлива голова Дафни опустилася глибше у її яскраві руки.

 — Коли моя родина прийде до влади, я навію на вас усіх проти-являльні чари і переміщу за допомогою флу у море, — сказала вона, не звертаючись ні до кого конкретно. — Вас це влаштовує, так?

Тук-тук, тук-тук-тук, тук.

Дафна здивовано підвела погляд. Це був кодовий сигнал Сонечка…​

 — Імʼя моє якийсь стукіт! — заволав містер Ґойл. — Стукіт дверей!

 — Подивімося, на що ти здатен, стукоте дверей! — крикнув старший хлопець і розчахнув двері.

Мить усі спантеличено витріщалися.

 — Я прийшла, щоб поговорити з міс Ґрінґрас, — сказала генерал Сонечка, ніби вона старалася звучати впевненою. — Чи не міг би хтось…​

Судячи з виразу обличчя Герміони, саме тоді вона помітила сяючу Дафну.

І саме тоді Мілісент Булстроуд прибігла з нижніх кімнат і крикнула:

 — Гей, усі, уявляєте, тепер Ґрейнджер взяла й побила Дерика та рештки його команди, і тато написав йому совою, що як той…​

Тоді Мілісент побачила Герміону у дверях.

Далі запала дуже гучна мовчанка.

 — Ем, — сказала Дафна. Що? сказав її мозок. — Ем, що ти тут робиш, генерале?

 — Ну, — сказала Герміона Ґрейнджер із дивною усмішкою на обличчі, — я вирішила, що нечесно, коли таємничі старі чарівники комусь дають шанс стати героєм, а комусь — ні, а також почитала книжки з історії, і у них явно замало героїв-дівчат. Тож я подумала зайти й спитати, чи не хочеш ти стати героєм, і чому ти так сяєш?

І знову запала тиша.

 — Це, — сказала Дафна, — напевно не найліпший час для такого питання…​

 — Я згодна! — закричала Трейсі Девіс і зістрибнула з дивану.

* * *

Ось так народилася Спілка Сприяння Руху Англійських Героїнь-Чарівниць.

Розділ 70. Пошук себе, ч.5

Навіть якщо ти три десятиліття була заступницею директора, а вчителькою з трансфігурації і того довше, тобі хіба зрідка доводилося бачити Албуса Дамблдора, заскоченого зненацька.

 — …​Сьюзен Боунз, Лаванда Браун та Дафна Ґрінґрас, — завершила перелік Мінерва. — Також маю зазначити, Албусе, що розповіді міс Ґрейнджер про гадану відсутність підтримки з твого боку — як це вона формулює, чекайте, «він сказав, я маю тішитися, що я — лише Робін свого Бетмена», — викликало значну зацікавленість серед старших дівчат. Декілька з них прийшли до мене і запитали, чи є правда у звинуваченнях міс Ґрейнджер, позаяк міс Ґрейнджер сказала, що я була присутня впродовж розмови.

Старий чарівник відкинувся на спинку свого величезного крісла, не відводячи від неї очей, втім, не пильних, а дещо розфокусованих під скельцями серпастих окулярів.

 — Це поставило мене перед складним вибором, Албусе, — правила своє професорка Макґонеґел. На її обличчі зберігався нейтральний вираз, вона докладала для цього зусилля. — Я знаю, що насправді ти не хотів, щоб дівчинка занепала духом, а радше навпаки. Та ви з Северусом так часто пояснювали були мені: щоб не видати таємницю, маєш поводитися так, як поводилася б людина й справді не втаємничена. Таким чином, мені лишалося тільки підтвердити точність переповідок міс Ґрейнджер, а також зобразити відповідну ступінь занепокоєння, з легкою додачею образи. Зрештою, якби я не знала, що ти зумисне маніпулював міс Ґрейнджер, я була б доволі засмучена.

 — Ее…​ розумію, — повільно проказав старий чарівник. Він недбало порпався у срібній бороді, його руки робили стрімкі, короткі рухи.

 — На щастя, — продовжувала професорка Макґонеґел, — наразі лише професорки Сіністра і Вектор з усього викладацького складу надягли ці значки міс Ґрейнджер.

 — Значки? — повторив старий чарівник.

Мінерва витягла маленький срібний диск з викарбуваними на ньому літерами С.С.Р.А.Г.Ч, виклала його Албусові на стіл та коротко постукала по ньому нігтем.

Голоси Герміони Ґрейнджер, Падми Патіл, Парваті Патіл, Лаванди Браун, Сьюзен Боунз, Анни Ебот, Дафни Ґрінґрас та Трейсі Девіс хором проскандували: «Скніти в башті — вибачайте, відьмам ви похід надайте!»

 — Міс Ґрейнджер продає їх по два серпики за штуку, і каже, що наразі продала вже п’ятдесят. Гадаю, їх зачакловує для неї Німфадора Тонкс, семикласниця з Гафелпафу. І, нарешті, на завершення звіту, — коротко додала Макґонеґел, — наша вісімка новоспечених героїнь просить дозволу на проведення протесту перед входом у ваш кабінет.

 — Я сподіваюся, — насупився Албус, — ти їм пояснила, що…​

 — Я їм пояснила, що у вівторок о сьомій вечора це буде цілком доречно, — сказала Мінерва. Вона забрала значок з директорського столу, обдарувала Албуса солоденькою усмішкою і попрямувала до дверей.

 — Мінерво? — гукнув їй навздогін старий чарівник. — Мінерво!

Дубові двері щільно зачинилися за нею.

* * *

Поміж сірих кам’яних стін, що обмежували вестибюль перед входом у кабінет директора, було не надто просторо, тож, хоча охочих подивитися на протест було вдосталь, не багатьом була надана така змога. Зі сторонніх спостерігачів були лише професорка Сіністра і професорка Вектор, що надягли значки, і старости Пенелопа Клірвотер, Розі Браун та Жаклін Пріс, що надягли значки. Позаду цих спостерігачів за заходом спостерігали професорка Макґонеґел, професорка Спраут і професор Флитвік, що не надягли значків. Ще там були Гаррі Поттер і староста школи, разом із старостами-хлопчиками Персі Візлі і Олівером Бетсоном; всі вони надягли значки для демонстрації Солідарності. І звісно ж, там були всі члени-засновники С.С.Р.А.Г.Ч.а — з плакатами в руках вони розташувалися пікетом навпроти гаргуйлів. Плакат Герміони, приторочений до міцного дерев’яного держака, щосекунди важчав у неї в руках. Він проголошував: «НІЯКА Я ВАМ НЕ РОБІН!».

І ще був професор Квірел. Він спирався спиною на дальню кам’яну стіну і споглядав усе видовище непроникним поглядом. Професор із захисту теж десь надибав один із її значків, хоч вона йому й не продавала; і він його не надяг, а мимохідь підкидав однією рукою.

Вся ця ідея здавалася значно ліпшою чотири дні тому, коли вогонь її обурення палав ново і сильно, і їй треба було все це робити чотирма днями пізніше, а не просто зараз.

Та вона мусила правити своє, бо саме це і роблять героїні, вони правлять своє; а ще тому, що було б незмірно соромно сказати всім, що вона передумала і все скасовується. Герміоні спало на думку, скільки напевно всього героїчного було скоєно через подібні мотиви. У більшості книжок не пишеться: «І вони відмовилися здаватися, бо, хай наскільки розсудливо це було, їм було б надто ніяково». Втім, існування такої мотивації багато що пояснило б про історичний процес.

О сьомій п’ятнадцять вечора професорка Макґонеґел сказала була їй, що директор Дамблдор спуститься і поговорить з ними кілька хвилин. Професорка Макґонеґел сказала була, що нема чого боятися — директор, мовляв, у глибині душі хороша людина, а вони належним чином отримали дозвіл школи на протест.

Втім, Герміона дуже-дуже-дуже чітко усвідомлювала, що, хоч і за дозволу із підписом, та все одно вона Кидала Виклик Авторитетові.

Вирішивши стати героєм, Герміона зробила очевидний крок, а саме — вона пішла була до бібліотеки Гоґвортсу і повитягала з полиць купу книжок про те, як бути героєм. Тоді вона повернула ці книжки назад на полиці, позаяк було цілковито очевидно, що їхні автори самі героями не були. Натомість вона п’ять разів перечитала, аж доки могла вже цитувати напам’ять, тридцять дюймів з-під пера Ґодрика Ґрифіндора, що становили всю його автобіографію і всі його поради нащадкам. (Точніше, їхній переклад на англійську; латиною вона ще не вміла читати.) Автобіографія Ґодрика Ґрифіндора була значно стисліша за ті книжки, до яких Герміона була звикла, він за допомогою одного речення міг передати ідею, на яку, одну-однісіньку, стало б щонайменше тридцять дюймів, а тоді писав собі ще одне таке речення…​

Втім, з прочитаного було цілком ясно, що хоча Кидати Виклик Авторитетові — це не мета героя, та неможливо бути героєм, якщо ти занадто боїшся це робити. А Герміона Ґрейнджер вже знала, якою її уявляють інші, й на що, на їхню думку, вона не здатна.

Герміона підняла свій плакат трохи вище і зосередилась на тому, щоб дихати глибоко й ритмічно, а не хекати як собака в спеку, щоб зрештою не зомліти, задерши лапки догори.

 — Що, правда? — сказала міс Пріс неприховано враженим тоном. — Вони не могли голосувати?

 — Саме так, — підтвердила професорка Сіністра. (Волосся професорки з астрономії досі було темне, а її засмагле обличчя мало небагато зморшок; Герміона ніколи б не подумала, що їй більше сімдесяти, от тільки…​) — Я добре пам’ятаю, як тішилася моя мати, коли жінкам дозволили балотуватися в парламент, хоча вона сама й не могла цього зробити. (Відповідно, професорка Сіністра підтримувала зв’язок зі своєю маґлівською родиною ще у 1918 році.) — І це ще не найгірше. Та що там, лише декілька століть перед тим…​

Тридцять секунд потому всі чоловіки і жінки не маґлівського роду витріщалися на професорку Сіністру з абсолютно шокованим виразом на обличчях. Анна навіть впустила з рук свій плакат.

 — І це ще було не найгірше, далеко не найгірше, — завершила професорка Сіністра. — Та ви вже бачите, до чого таке може потенційно призвести.

 — Борони нас Мерліне, — задушено пискнула Пенелопа Клірвотер. — Ви хочете сказати, що ось так чоловіки би з нами поводилися, якби в нас не було паличок, щоб захистити себе?

 — Гей! — сказав один зі старост-хлопчиків. — Це не…​

Пролунав короткий, сардонічний смішечок з боку професора Квірела. Коли Герміона повернула голову, вона побачила, що професор із захисту досі стоїть, грається зі значком, і не дає собі клопоту навіть підвести на них очі, правлячи своє:

 — Така людська природа, міс Клірвотер. Будьте певні, ви були б анітрохи не добріша, якби у відьом були чарівні палички, а в чоловіків — ні.

 — Я так не думаю! — різко перервала його професорка Сіністра.

І знову холодний смішечок.

 — Я підозрюю, таке трапляється частіше, ніж будь-хто наважується собі уявити, та ще й у найвидатніших чистокровних родинах. Якась самотня відьма помічає красунчика-маґла; їй спадає на думку, що це так просто — підсунути чоловікові любовне зілля, і ось вже вона — довіку і сповна ним обожнювана. І, позаяк вона знає, що він не здатний чинити їй опір, то, звісно ж, і це лише природно, — вона братиме від нього все, що їй заманеться…​

 — Професоре Квірел! — застерегла професорка Макґонеґел.

 — Перепрошую, — м’яко зауважив професор Квірел, все ще розглядаючи значок у своїй руці, — ми що, досі вдаємо, ніби такого ніколи не трапляється? Тоді прийміть мої вибачення.

Професор Сіністра гарикнула:

 — Ну так, хочете сказати, що чаклуни не…​

 — Шановні професори, діти ж слухають! — знову скрик професорки Макґонеґел.

 — Деякі чаклуни — так, — рівним голосом відповів Квірел, ніби прогноз погоди обговорював. — Особисто я — ні.

На якусь мить запала тиша. Герміона знову підняла свій плакат — він зісковзнув їй на плече, поки вона слухала. Вона ніколи не думала про таке, анітрішечки, і тепер вона знову намагалася не думати про таке, а живіт їй злегка зводило. Вона подивилася в напрямку Гаррі Поттера, не зовсім усвідомлюючи, чому; і побачила, що обличчя Гаррі абсолютно спокійне. Її спиною встиг пробігти холодок, перш ніж вона відвела погляд — відвела недостатньо швидко, щоб не помітити, як Гаррі Поттер злегка їй кивнув. Так, ніби вони про щось домовлялися.

 — Заради справедливості, — сказала професорка Сіністра за деякий час, — відколи я отримала свого листа з Гоґвортсу, я не пригадую, щоб я зустрічалася з якимись упередженнями щодо моєї статі чи кольору шкіри. Ні, відтоді — лише як маґлородець. Міс Ґрейнджер ніби казала, що вона виявила дискримінацію лише в героїчній сфері, поки що?

Герміоні знадобилося декілька секунд, щоб усвідомити, що їй поставили питання, а тоді вона сказала «так», чи радше, пискнула «так». Дискусія набула таких пропорцій, яких вона собі й не уявляла, коли починала все це.

 — З якими матеріалами ви працювали, міс Ґрейнджер? — спитала професорка Вектор. Вона виглядала старшою за професорку Сіністру, її волосся вже трохи зайнялося сивиною; Герміона ніколи не розмовляла з професоркою Вектор особисто — аж доки професорка з числомагії не попросила в неї значок.

 — Я, — почала Герміона, трохи зависоким голосом, — я перевірила історичні джерела, і виявила, що серед міністрів магії жінок було стільки ж, скільки чоловіків. Тоді я розглянула посаду Верховного речника, і там було трохи більше чаклунів, ніж відьом, але не набагато. Та якщо подивитися, наприклад, на славетних мисливців за темними чаклунами, чи на тих, хто зупиняв різні вторгнення з боку темних істот, чи, скажімо, на тих, хто перемагав темних лордів…​

 — І на самих темних чаклунів, звісно, — додав професор Квірел. Тепер він підвів очі. — Їх теж можете додати до свого переліку, міс Ґрейнджер. Серед усіх підозрюваних у смертежерстві ми знаємо лише про двох магічок: Белатрису Блек та Алекто Керроу. І, ладен закластися, мало хто з чаклунів пригадає ім’я бодай однієї Темної Леді, крім, звісно, Баби Яги.

Герміона мовчки втуплялася в нього.

Просто неможливо, щоб він…​

 — Професоре Квірел, — сказала професорка Вектор, — до чого, власне, ви ведете?

Професор із захисту підняв значок із золотими літерами С.С.Р.А.Г.Ч. до рівня обличчя і сказав: «герої». Тоді повернув значок срібним сподом назовні і сказав:

 — Темні Чаклуни. Це два схожих кар’єрних шляхи, і їх обирають схожі люди. Не можна досліджувати, чому молоді відьми відмовляються від одного шляху, не розглянувши також його віддзеркалення.

 — О, тепер зрозуміла! — сказала Трейсі Девіс. Її репліка була настільки неочікуваною, що Герміона аж підстрибнула з несподіванки. — Ви приєднуєтесь до нашого протесту, позаяк ви занепокоєні тим, що замало дівчаток стають темними відьмами!

Тут Трейсі зробила те, що Герміоні наразі не вдалося б і за мільйон фунтів стерлінгів винагороди — вона гиготнула.

На обличчі професора Квірела замайоріло щось на кшталт напівусмішки.

 — Насправді ні, міс Девіс. Якщо чесно, мене анітрохи не хвилюють подібні речі. Втім, це марна праця — лічити відьом поміж міністрів магії та іншого звичайного люду, що ведуть цілком звичайне існування, коли всі — і Ґріндельвальд, і Дамблдор, і Той-Кого-Не-Можна-Називати — всі вони були чоловіками, — пальці професора з захисту спроквола гортали значок, туди-сюди, туди-сюди. — І знов таки, лише дрібка з усіх людей роблять зі своїм життям щось цікаве. Яка різниця, хто вони — здебільшого відьми, чи здебільшого чаклуни, якщо ти — не один із них? А я підозрюю, що вас серед них не буде, міс Девіс; позаяк, хоч ви й амбіційна, та жодної амбіційної мети не маєте.

 — Це неправда! — обурилася Трейсі. — І що це означає?

Професор Квірел випростався, відклеївся від стіни, на яку спирався весь цей час.

 — Вас відсортовано до Слизерину, міс Девіс, і, цілком очікувано, ви готові чіплятися за будь-яку можливість просування, що трапиться вам на шляху. Втім, нема у вас жодної великої мети, яку ви б хотіли здійснити, і ви не створюватимете своїх можливостей. У найкращому випадку, ви протиснетесь нагору до рівня міністра магії, чи якоїсь іншої високої і невидатної посади, і ніколи не перетнете межі свого звичного існування.

І ось погляд професора Квірела перейшов від Трейсі, і ось він вже дивиться на неї, його бліді блакитні очі просто свердлять її…​

 — Скажіть мені, міс Ґрейнджер. А у вас є велика мета?

 — Професоре, — суворо пискнув професор Флитвік, а тоді вихователь її гуртожитку урвав себе. Краєм ока Герміона побачила, що Гаррі поклав був руку професорові Флитвіку на плече й хитав головою з дуже дорослим виглядом.

Герміона відчула себе як олень, заскочений у світлі автомобільних фар.

 — Що змусило вас подолати свої обмеження, міс Ґрейнджер? — спитав професор із захисту, дивлячись просто на неї. — Чому самих тільки гарних оцінок вже не досить? Чи ви шукаєте справжньої величі? Існує щось таке у світі, що настільки не задовольняє вас, що мусите переробити його згідно власної волі? Чи це все для вас лише дитяча гра? Я буду дуже розчарований, якщо все це — лише через суперництво з Гаррі Поттером.

 — Я…​ — почала Герміона. Її голос був такий тонкий, що з неї вичавилося щось на кшталт писку, але далі вона не могла нічого вигадати.

 — Можете трохи подумати, якщо треба, — сказав професор Квірел. — Уявіть, що це домашнє завдання, реферат на шість дюймів на задану тему, здавати у вівторок. Я чув, вони у вас вкрай красномовні.

Всі на неї дивилися.

 — Я…​ — сказала Герміона, — Я не згодна з жодним словом з того, що ви щойно сказали. З жоднісіньким.

 — Гарно сказано, — пролунав хрусткий голос професорки Макґонеґел.

Погляд професора Квірела не змінив свого напрямку.

 — Цього не стане на шість дюймів, міс Ґрейнджер. Щось спонукає вас опиратися вердикту директора і збирати навколо себе послідовників. Можливо, йдеться про щось, про що ви радше не говорили б уголос?

Герміона знала, що правильна відповідь не справить враження на професора Квірела, та це була правильна відповідь, тож вона її сказала.

 — Я не думаю, що треба мати велику мету, щоб бути героєм, — сказала Герміона. Її голос затремтів, та не урвався. — Я гадаю, ти просто мусиш чинити так, як належить. І вони мені не послідовники, а друзі.

Професор Квірел знову сперся об стіну. Напівусмішка на його обличчі згасла.

 — Більшість людей переконують себе, що чинять правильно, міс Ґрейнджер. Цим вони не підіймуть себе над звичайністю.

Герміона пару раз глибоко вдихнула, намагаючись зібрати усю свою мужність.

 — Справа не в тому, щоб бути незвичайним, — сказала вона так впевнено, як тільки могла. — Втім, я гадаю, що якщо хтось намагається чинити правильно, знову і знову, і цей хтось ладен впоратись з усією роботою, яка для цього потрібна, і він думає перед тим, як щось робити, і він достатньо хоробрий, щоб робити це попри власний страх, — Герміона зробила крихітну паузу, зустрівшись очима із Трейсі та Дафною, — і він розробляє хитрі плани, як саме це зробити, — і він не просто робить те саме, що всі решта, — тоді, я гадаю, хтось такий неодмінно втрапить у халепу належно героїчного розміру.

Деякі дівчата і хлопці хихотнули, і професорка Макґонеґел теж. Вона видавалася втомленою та гордою водночас.

 — Тут, може, ви й маєте рацію, — сказав професор із захисту, його очі були напівпримружені. Він кинув Герміоні значок, і вона бездумно впіймала його. — Мій благодійний внесок на вашу справу, міс Ґрейджер. Як я розумію, вони коштують два серпики.

На цьому професор із захисту розвернувся і пішов, без жодного більше слова.

 — Я гадала — от-от зомлію! — різко видихнула Анна, коли звук його кроків загубився в лабіринті коридорів, і вона почула, як інші дівчатка випускають затамований подих і на секундочку опускають свої плакати.

 — У мене теж є велика мета! — сказала Трейсі, яка, здавалося, ось-ось розридається. — Я…​ я…​ я розберусь, яка саме, до завтра, але вона в мене є, точно!

 — Якщо зовсім нічого не придумаєш, — Дафна заспокійливо поплескала Трейсі по плечу, — бери стару добру мету — спробуй захопити світ.

 — Гей! — застерегла їх Сьюзен. — Ми ж тепер ніби герої! Це означає, що ми маємо бути хорошими!

 — Та ні, це можна, — сказала Лаванда, — Я впевнена, що генерал Хаосу хоче захопити світ, і він — типу хороший персонаж.

Серед пікетників продовжилося жваве обговорення.

 — Господи, — сказала Пенелопа Клірвотер, — гадаю, це найбільш відверто лихий професор із захисту, що в нас колись був.

Професорка Макґонеґел застережливо кахикнула, а староста школи сказав:

 — Ви не застали часів професора Барні.

Ремарка змусила декількох із присутніх здригнутися.

 — Професор Квірел просто розмовляє так, — сказав Гаррі Поттер, хоча голос його звучав тепер менш впевнено. — Я хочу сказати, подумайте, він же не робить нічого такого, як наприклад професор Снейп…​

 — Містере Поттер, — пискнув професор Флитвік ввічливо й суворо, — Чому ви попросили мене промовчати?

 — Професор Квірел перевіряв Герміону, щоб дізнатися, чи хоче він бути її таємничим старим чарівником, — пояснив Гаррі. — Ці стосунки були б цілковито й остаточно приречені і взагалі неможливі у будь-якому вигляді, формі чи точці всесвіту, та вона мала дати власну відповідь на це питання.

Герміона кліпнула очима.

Потому Герміона знову блимнула — коли второпала, що саме професор Квірел, а зовсім не Дамблдор, був таємничим старим чарівником Гаррі Поттера, і що це вкрай, вкрай недобре…​

Маленький кам’яний вестибюль сповнився гуркітливого шуму, і Герміона, чиї нерви вже були на межі, стрімко розвернулася і майже впустила на підлогу свій протестний плакат, коли потяглася іншою рукою по паличку.

Гаргуйлі відійшли в сторону, рідкий камінь гуркотів, мов обвал, і рухався, як створіння з плоті. Великі потворні постаті лише трохи почекали, пильнуючи довкола мертвими сірими очиськами. Тоді великі гаргуйлі знову поскладали крила і відступили назад, звідки зійшли, рідкий камінь повернувся до зовнішньої непорушності, і невеличкий отвір в камені Гоґвортсу знову загоївся.

І перед ними усіма, одягнена у яскраву пурпурову мантію, що, либонь, видавалася вкрай відразливою всім чаклунам маґлівського роду, зʼявилася височенна постать Албуса Персіваля Вулфрика Браяна Дамблдора, директора Гоґвортсу, головного мага Чарверсуду, Верховного речника Міжнародної конфедерації чаклунів, переможця темного лорда Ґріндельвальда й захисника Британії, перевинахідника славетних дванадцяти способів використання драконячої крові, наймогутнішого з нині живих чарівників; і він дивився на неї, Герміону Джін Ґрейнджер, генерала нещодавно розширеного Полку «Сонечко», яка мала найкращі оцінки серед усіх першокласників Гоґвортсу, і яка оголосила себе героїнею.

Навіть її ім’я було коротшим за його.

Директор поблажливо всміхнувся до неї, його очі у павутинні зморшок життєрадісно мерехтіли під серпастим склом, і сказав:

 — Добридень, міс Ґрейнджер.

Найдивніше було те, що це було зовсім не так страшно, як розмовляти з професором Квірелом.

 — Добридень, директоре Дамблдор, — сказала Герміона, хіба з легеньким тремтінням у голосі.

 — Міс Ґрейнджер, — тепер Дамблдор посерйознішав. — Я гадаю, між нами виникло якесь непорозуміння. Я не мав на увазі сказати, що ти не можеш, чи що тобі не можна стати героєм. І я точно не мав на увазі, що відьми загалом не мають бути героями. Я лише хотів сказати, що ти…​ дещо замолода, щоб замислюватися про таке.

Герміона, не в змозі втриматись, покосилася на професорку Макґонеґел і побачила, що та їй підбадьорливо посміхається, — чи, принаймні, що вона їм обом якось так посміхається…​ тож Герміона повернулася назад до директора, і тепер голос її затремтів трохи сильніше:

 — Відколи сорок років тому ви стали директором, одинадцять випускників Гоґвортсу стали героями, я маю на увазі таких людей як Люп Казарил і інших, і десять із них були хлопчиками. Єдиною відьмою була Ціморен Ліндервол.

 — Гм, — відповів директор. На його обличчі читався задум; принаймні виглядало так, ніби він замислився про це. — Міс Ґрейнджер, я не з тих, хто заглиблюється в такі підрахунки. Іноді значно простіше підрахувати, ніж зрозуміти. Багато хороших людей випустилося з Гоґвортсу, і відьом, і чарівників; ті, хто прославився як герої, — це лише один різновид хорошої людини, і, мабуть, не найкращий різновид. Ти не включила Алісу Лонґботом і Лілі Поттер до свого переліку…​ Та облишмо це. Скажи мені, міс Ґрейнджер, чи ти звернула увагу, скільки героїв було виховано в Гоґвортсі протягом сорока років до мого директорства? Бо за цей період я можу пригадати лише трьох, що їх зараз називають героями; і з тих трьох взагалі жодної відьми.

 — Я не намагаюся довести, що справа лише у вас! — заперечила Герміона. — Я лише вважаю, що багато хто, і директори до вас також, а може навіть ваше суспільство загалом, імовірно, певним чином знеохочує дівчат.

Старий чарівник зітхнув. Його очі в серпастих окулярах дивилися лише на неї, ніби тут були тільки вони вдвох.

 — Міс Ґрейнджер, можна знеохотити відьом ставати викладачами замовлянь, чи гравцями в квідич, чи навіть аврорами. Але не героями. Якщо комусь судилося бути героєм, то героєм цей хтось буде. Вони пройдуть крізь вогонь, пропливуть крізь кригу. Дементори не зупинять їх, і не зупинять їх смерті друзів, і знеохочення не зупинить також.

 — Ну, — затнулась Герміона, намагаючись добрати слів. — Ну, я хочу сказати…​ а раптом це не зовсім правда? Тобто, мені здається, що якщо ви хочете, щоб більше відьом ставало героями, ви маєте навчати їх героюванню.

 — Багато хлопчиків і дівчаток у своїх мріях — герої, — тихо сказав Дамблдор. Він не дивився ні на кого з інших дівчат, лише на неї, — Багато є тих, хто не поступаються своїм і виходять назустріч тій темряві, що по них прийшла. Значно менше тих, хто переслідують темряву і змушують її вийти з ними на бій. Це — важке життя, іноді самотнє, часто коротке. Я нікому не радив відмовитись від цього покликання, та я ніколи не жадав, щоб таких покликаних стало більше.

Герміона засумнівалася; щось у цьому зморшкуватому обличчі зупиняло її, якийсь натяк на невиражене відчуття, що приховувалося роками…​

Можливо, якби героїв було більше, їхні життя не були б такі самотні, чи такі короткі.

Вона не наважилася це сказати — не йому.

 — Втім, це спірне питання, — продовжив старий чарівник. Він посміхнувся, як їй здалося, скорботно. — Міс Ґрейнджер, героїзму не навчиш, як навчаєш чарам. Не можна задати реферат на дванадцять дюймів про те, як правити своє, коли останню надію втрачено. Не можна відрепетирувати з учнями, коли варто не мовчати та сказати директору, що він помиляється. Героями народжуються, ними не стають. І з якоїсь причини більше їх народжується хлопчиками, а не дівчатками, — директор знизав плечима, ніби показував — він не здатен тут нічого вдіяти.

 — Гм, — сказала Герміона. Вона нічого не могла з собою зробити, вона озирнулася назад.

Професорка Сіністра виглядала дещо обуреною. І не всі дивилися на неї так, мов вона остання дурепа, як їй вже науявлялося під час монологу Дамблдора.

Герміона знов подивилася на нього, глибоко вдихнула і сказала:

 — Що ж, можливо, ті, хто мають стати героями, стануть ними, хай там що. Та я не знаю, як хтось може дійсно знати про таке, хіба тільки заднім числом. А коли я сказала вам, що хочу бути героєм, ви діяли не надто заохочувально.

 — Містере Поттер, — м’яко звернувся директор до хлопця. Його очі, втім, не лишали її обличчя. — Будьте ласкаві, скажіть міс Ґрейнджер, якої думки ви були про мене після нашої першої зустрічі. Чи можна сказати, що я був заохочувальним? Кажіть правду.

Запала тиша.

 — Містере Поттер? — позаду Герміони спантеличено озвалася професорка Вектор.

 — Ее, — звідкись ззаду заговорив Гаррі, дуже, дуже неохоче, — Тойво…​ Ну, якщо чесно, в моєму випадку директор підпалив курча.

 — Він що? — вирвалося в Герміони, лише в декількох інших одночасно щось вирвалося, тож вона не була певна, чи її хтось почув.

Дамблдор продовжував вдивлятися в неї з абсолютно серйозним виглядом.

 — Я не знав про Фоукса, — поквапом заторочив Гаррі, — тож він мені сказав, що Фоукс — це фенікс, показуючи на курча у Фоукса на жердинці, тож я подумав що це і є Фоукс, а тоді він підпалив те курча…​ А ще він дав мені велику каменюку і сказав, що вона належала моєму батькові, і я маю всюди її з собою тягати…​

 — Та це ж божевілля! — випалила Сьюзен.

Всі якось принишкли.

Директор повільно обернувся до Сьюзен.

 — Я…​ — вичавила з себе Сьюзен, — себто, я хотіла…​ я…​

Директор нахилився до неї так, що їхні очі опинилися на одному рівні.

 — Я не те…​ — затиналася Сьюзен.

Дамблдор приклав пальця до вуст і посмикав їх, видаючи звук на кшталт «бвіблі-бвіблі-бвіблі».

Тоді директор знову випростався і сказав:

 — Ну що ж, дорогі мої героїні, було приємно з вами поспілкуватися, та, на жаль, маю на сьогодні ще багато роботи. Втім, будьте певні, що я незбагненний до всіх, а не лише до відьом.

Гаргуйлі розступилися, рідкий камінь загуркотів мов обвал і рухався як плоть.

Великі потворні постаті якусь мить чекали, пильнуючи довкола мертвими сірими очиськами, а Албус Персіваль Вульфрик Браян Дамблдор, посміхаючись так само поблажливо, як коли він тільки вийшов із кабінету, відступив назад, до чаклунства нескінченних сходів.

Величні гаргуйлі знову склали крила, повернулися на свої місця, а до глядачів долинуло лише одне останнє «Ва-ха-ха», перш ніж отвір зачинився.

Мовчання було довгим.

 — Він справді підпалив курча? — спитала Анна.

* * *

Вісім із них залишилися протестувати далі, але, якщо чесно, настрій вже був не той.

В результаті прискіпливого допиту з боку професора Флитвіка таки було встановлено, що Гаррі Поттер не відчував був запаху палаючого курчати. Що означало, що це скоріш за все був камінчик чи щось таке, трансфігурований у курча і замкнений в обмежувальні чари, щоб дим не потрапляв у повітря. І професор Флитвік, і професорка Макґонеґел дуже переконливо радили нікому не намагатися відтворити цей трюк без їхнього нагляду.

І все ж таки…​

І все ж таки…​ що?

Герміона навіть не знала що все ж таки.

І все ж таки.

Після чисельного обміну поглядами між дівчатами, що з них жодна не хотіла казати це першою, Герміона оголосила, що протест завершено; дорослі та хлопчики поступово розійшлися.

 — Ти ж не думаєш, що ми несправедливі до Дамблдора, правда ж? — спитала Сьюзен, коли героїні пішли, і вісім пар ніг затупцяло кам’яною підлогою коридору. — Я хочу сказати, якщо він справді божевільний до всіх, а не лише до відьом, тоді це аж ніяк не дискримінація, еге ж?

 — Я не хочу більше протестувати проти директора, — промимрила Анна. Гафелпафка непевно трималася на ногах. — Мені байдуже, що професорка Макґонеґел каже, буцімто він нічого проти нас не матиме, це все занадто для моїх нервів.

Лаванда рохкнула.

 — Здається, ти найближчим часом не вийдеш проти армії інферіїв.

 — Припиніть! — різко обірвала їх Герміона. — Слухайте, всі ми маємо навчитися бути героїнями, так? Не страшно, якщо в когось не виходить одразу.

 — Директор не вважає, що цьому можна навчитися, — зауважила Падма. Обличчя рейвенкловка мала замислене, вона поважно крокувала коридором. — Директор навіть не вважає, що це вдала ідея.

Дафна викроковувала з прямою спиною, підборіддям уперед; вона була більше схожа на Правильну Молоду Панянку в своїй шкільній уніформі, ніж Герміона — у своїй найкращій вечірній сукні.

 — Директор гадає, — сказала Дафна виважено, під гострий стукіт своїх підборів по каменю, — що ми лише купка дурненьких дівчисьок, що грають в ігри, і що одного дня з Герміони вийде гарний Робін, а решта з нас взагалі безнадійна.

 — Чи має він рацію? — запиталася Парваті. Дівчинка з Ґрифіндору була серйозна, і більш ніж коли-небудь скидалася на свою близнючку. — Я хочу сказати, варто спитати себе…​

 — Ні! — сплюнула Трейсі. Слизеринка рушила коридором так, ніби ладна була вбити когось, ніби міні-Снейпиха. З усіх дівчат Герміона знала її найгірше. Герміона розмовляла була з Лавандою до того, а ось Трейсі ніколи справді не бачила, хіба на вістрі палички під час бою, аж раптом слизеринка підхопилася з дивану і зголосилася в добровольці. — Ми йому покажемо! Ми їм усім покажемо!

 — Ну годі, — сказала Сьюзен, — ось це вже точно було по-лихому…​

 — Ні, — сказала Лаванда, — насправді, це девіз Легіону Хаосу. Тільки вона пропустила зловісний сміх.

 — Саме так, — підтвердила Трейсі, тихо і рішуче. — Цього разу я не сміюсь.

Дівчина попростувала далі коридором, так, ніби її супроводжувала драматична музика, чутна лише для неї.

(Герміона почала непокоїтись, чому саме вчить Гаррі Поттер сприйнятливу молодь з Легіону Хаосу.)

 — Але…​ Я хочу сказати…​ — почала Парваті. Вона зберегла задумливий вираз обличчя. — Себто, ви ж розумієте, чому директор міг подумати, що ми лише дурні дівчиська, хіба ні? Який стосунок протест під кабінетом директора зрештою має до перетворення на героїнь?

 — Ха, — мугикнула Лаванда, і собі замислившись. — Це правда. Ми мусимо зробити щось героїчне. Себто героїнське.

 — Гммм, — сказала Анна. Ця репліка більш-менш виражала і почуття Герміони з цього приводу.

 — Ну, — запропонувала Парваті. — Всі вже ходили до забороненого коридору Дамблдора на третьому поверсі? Я гадаю, в Ґрифіндорі вже всі були…​

 — Постривай-но! — розпачливо вигукнула Герміона. — Я не хочу, щоб ви робили щось небезпечне!

Впродовж паузи всі вони дивилися на Герміону, а вона поступово усвідомлювала, та надто запізно, чому Дамблдор не хотів був, щоб хтось інший ставав героєм.

 — Я не думаю, що можна стати героїнею, не зробивши нічого небезпечного, — розсудливо зауважила Лаванда.

 — До того ж, — продовжила Падма, ніби щось зважуючи, — всі знають, що в Гоґвортсі майже не трапляється нічого справді поганого, еге ж? З учнями, я маю на увазі, не з професорами із захисту. Через усі ці древні запобіжні закляття, і все таке інше.

 — Гм…​ — знову висловилася Анна.

 — Еге ж, — підтвердила Парваті. — У найгіршому випадку втратимо двадцять-тридцять балів гуртожитку, чи щось таке, а нас по двоє з кожного гуртожитку, тож зрештою все врівноважиться.

 — Та це блискуча ідея, Герміоно! — враженим голосом вигукнула Дафна. — Ти все так облаштувала, що нам будь-що зійде з рук! А я навіть не помітила твого хитрого плану, аж ось досі!

 — ГММ, — сказали Герміона, Анна та Сьюзен.

 — Правильно! — сказала Парваті. — Настав час ставати справжніми героїнями. Ми переслідуватимемо темряву…​

 — І змусимо її вийти на бій з нами, — сказала Лаванда.

 — І навчимо її боятися, — зловісно завершила Трейсі Девіс.

Розділ 71. Пошук себе, ч.6

 — Ну, — прошепотіла Дафна якомога тихіше, — принаймні тепер мені більше не здається, що я єдина нормальна людина в Гоґвортсі.

 — Бо тепер в тебе є всі ми — твої друзі? — прошепотіла Лаванда Браун, що йшла навшпиньки ліворуч від неї.

 — Гадаю, вона не це мала на увазі, — пробурмотіла генерал Ґрейнджер ліворуч від Лаванди.

Вони повільно й обережно скрадалися коридорами Гоґвортсу, усі вісім нашорошили вуха, щоб почути найменші звуки біди, ніби вони були посеред битви й очікували на засідку ворожих солдатів. Тільки цього разу вони шукали хуліганів, яких треба перемогти, та жертв, яких треба врятувати. На це в них був час між сніданком та уроком гербалогії в Лаванди й Парваті.

Трохи раніше Лаванда переконувала була їх: якщо одна першокласниця змогла оглушити трьох старших цькувальників, то вісім першокласниць мають бути в змозі впоратися з двадцятьма чотирма старшими хуліганами, бо «множення».

Судячи з того, як генерал Ґрейнджер несамовито торохтіла й махала руками, її ці слова не надто переконували.

Падма довгий час мовчала на початку суперечки, а потім вдумливо зазначила, що навіть у Гоґвортсі побиття першокласниць, напевно, доволі погано впливало на репутацію хуліганів.

Парваті тоді виструнчилася й заявила, що з цього випливало, що лише вони здатні якось розвʼязати проблему цькування в Гоґвортсі, через що все це ставало справді дійсно героїнічним. Крім того, їхні батьки переїхали були в Британію саме для того, щоб вони вдвох могли відвідувати єдину чаклунську школу у світі зі смертністю 0%, а який це мало сенс, якщо вони не спробують чогось цікавого?

На це генерал Ґрейнджер відповіла, що Парваті анікрапельки не розуміла, в чому сенс репутації бездоганної безпеки…​

Лаванда сказала, що якщо вони справді просто друзі, а не послідовники Герміони, як вважав професор Квірел, то вони мають з таких приводів голосувати.

Дафна очікувала, що її голос буде вирішальним, коли Герміона, Сьюзен та Анна проголосують «ні». Тому Дафна старанно міркувала, коли перший наплив ентузіазму зійшов. Зрештою, вона зі Слизерину, а це означало, що її обовʼязок пильнувати їхні власні інтереси, доки вони всі бігають та намагаються допомогти людям…​ Це її задача — оцінити, наскільки це насправді ризиковано і чи варте воно того для їхніх інтересів, — саме так би вчинила її матір. Завжди піклуватися про себе й своїх друзів — ось що таке бути справжнім слизеринцем.

 — Підтримую, — тремтячим голосом вимовила маленька перелякана гафелпафка Анна Ебот.

Після цього Дафна, Сьюзен та Герміона мусили йти з іншими пʼятьма — вони жодним чином не могли дозволити решті йти самим. Бо жодному ґрифіндорцеві не пробачать, якщо він нашкодить останньому нащадку родини Боунз, і жоден слизеринець не наважиться атакувати доньку шляхетного й найдавнішого роду Ґрінґрас. (Принаймні, Дафна на це сподівалася.) А генерал Ґрейнджер, що все це почала…​ її навіть не варто було питати.

І ось коридори Гоґвортсу проминали повз один за одним, дівчата тримали руки поряд з паличками, а камінь, дерево й смолоскипи вічного вогню вигулькували перед ними й зникали за їхніми спинами. Якось вони почули кроки й затамували подих, палички ледь не випали з їхніх рук, та виявилося, що це був лише якийсь старший рейвенкловець, що йшов сам, призупинився, зацікавлено на них поглянув, а тоді хмикнув, повернув погляд до книжки та пішов собі.

Героїні пройшли навшпиньках повз величні дубові панно з вирізьбленими позолоченими фресками й підійшли до глухого кута з дверима до хлопчачого туалету, розвернулися, і попленталися назад вздовж величних дубових панно з вирізьбленими позолоченими фресками, далі звернули до запорошеного коридору зі старої цегли, яку тримав потрісканий цемент, після чого вийшло, що вони зробили коло, і їм довелося розпитати портрет, тоді вони пішли вниз іншим запорошеним коридором зі старої цегли, піднялися короткими мармуровими сходами, після яких вони б опинилися на четвертому з половиною поверсі, якби вони були деінде, а не в Гоґвортсі, і знову бруківка, дахові вікна, крізь які лилося сонячне проміння, хоч вони й близько не дійшли до даху, потім вони пішли звивистим проходом, що привів їх до іншого хлопчачого туалету — табличка з силуетом у мантії, що дзюрчав в унітаз, не залишала жодних сумнівів.

Вісім дівчат стояли навпроти зачинених дверей та витріщалися на них із певною втомою.

 — Мені нудно, — сказала Лаванда.

Падма урочисто дістала кишеньковий годинник з мантії та подивилася на нього.

 — Шістнадцять хвилин тридцять секунд, — сказала вона. — Новий рекорд тривалості утримання уваги в Ґрифіндорі.

 — Я також вважаю, що нічого не вийде, — сказала Сьюзен. — А я з Гафелпафу.

 — А знаєте, — задумливо сказала Лаванда, — цікаво, може насправді герої — це ті люди, з ким насправді трапляється щось цікаве, коли вони ось так йдуть шукати пригод.

 — Закладаюся, так і є, — сказала Трейсі. — Закладаюся, якби з нами був Гаррі Поттер, ми б зіткнулися з трьома цькувальниками та прихованою кімнатою, що напхом напхана скарбами, протягом перших пʼяти хвилин. Закладаюся, генералу Хаосу достатньо просто піти в туалет, і він, ну, знаходить Таємну Кімнату Слизерина чи щось таке…​

Дафна не могла пропустити це повз вуха.

 — Ти гадаєш, що лорд Слизерин зробив вхід до Таємної кімнати в туалеті…​

 — Я маю на увазі, — перервала Сьюзен, Трейсі встигла лише розкрити рота для відповіді, — що в нас немає шансів справді знайти бодай якогось цькувальника. Тобто їм достатньо лише знайти якогось гафелпафця, а нам треба зустріти їх у правильну мить, розумієте? І це добряча проблема, бо якби ми знайшли їх, нас розчавили б мов жуків. Може просто пройдемо заборонений коридор на четвертому поверсі, як і належить?

Лаванда зневажливо фиркнула.

 — Справжньою героїнею не стати, якщо просто робити заборонені речі, які директор каже не робити!

(Дафна намагалася осягнути розумом це твердження й тихо дякувала Сортувальному Капелюхові за те, що він її навіть поряд з Ґрифіндором не відсортував.)

 — До речі…​ — повільно промовила Парваті, — ну які шанси, що Гаррі Поттер зустрів пʼятьох хуліганів першого ж ранку в школі? У нього має бути якийсь метод їх знаходити.

Так трапилося, що Дафна так стояла, що при погляді на Парваті в її полі зору була також і Герміона, тож Дафна помітила, як перемінилося обличчя рейвенкловки, — і тоді вона збагнула, що генерал Сонечка теж знайшла цькувальників зовсім нещодавно…​

 — О! — вигукнула Падма, ніби щось зрозуміла. — Ну звісно! Йому сказав привид Салазара Слизерина!

 — Що? — водночас вимовила Дафна й ще кілька людей.

 — Ось чий привид мене налякав був, я майже впевнена, — пояснила Падма. — Тобто, я це зрозуміла лише потім, але…​ так. Привидові Салазара Слизерина не до вподоби, коли слизеринці цькують людей, він вважає, що це безчестить його імʼя, і привид досі має доступ до захисних чарів Гоґвортсу, тож знає все, що відбувається, я певна.

Дафна так і не закрила рота. Анна закрила чоло рукою та спиралася на камʼяні стіни, а очі Трейсі палали, мов маленькі брунатні зорі.

Привид Салазара Слизерина?

Обʼєднався був з Гаррі Поттером?

І надіслав був Герміону Ґрейнджер зупинити команду Дерика?

Вона готова була віддати сто ґалеонів, щоб побачити, як Драко Мелфой сприйме ці новини.

Хоча Падма вже все розпатякала, і, враховуючи, як швидко поширюються чутки в Гоґвортсі, Мілісент напевно вже розповіла була йому пів години тому…​

Насправді…​ тепер, коли Дафна подумала про це…​

 — Отже, — сказала Парваті, — нам треба спитати в Хлопчика-Що-Вижив, як знайти привида Салазара Слизерина? Ого, якщо я вже кажу таке вголос, певно, я й справді перетворююся на героїню…​

 — Так! — вигукнула Лаванда. — Нам треба спитати Хлопчика-Що-Вижив, як знайти привида Салазара Слизерина!

 — Нам треба спитати…​ Хлопчика-Що-Вижив…​ як знайти привида Салазара Слизерина, — нервово повторила Анна, ніби вичавлювала з себе кожне слово.

 — А якщо навіть це не спрацює, — крикнула Трейсі, — ми оглушимо Гаррі Поттера, звʼяжемо його й візьмемо його з собою!

* * *

Про щось це свідчило, міркувала Герміона Ґрейнджер, доки всі вісім дівчат швидким кроком поверталися лабіринтом звивистих вузеньких проходів під назвою Гоґвортс, час перед наступним заняттям вже вичерпався, а їм так і не трапився жоден цькувальник. І свідчило це про щось доволі сумне, та вона справді не знала, керує Гаррі Поттером привид Салазара Слизерина, фенікс чи щось інше. І хай що Гаррі зробив був, вона сподівалася, що це не спрацює для них. А понад усе вона сподівалася, що інші не проголосують за пропозицію Трейсі оглушити Гаррі Поттера й носити його непритомне тіло з собою для прикликання Пригод. Це звісно не могло спрацювати в справжньому житті, а якби спрацювало, то вона б усе це кинула.

Герміона почергово поглянула на кожну відьму: Трейсі теревенила з Лавандою, інші подеколи щось коментували. А тоді вона перевела погляд на дівчину, що була понурою й тихою, наразі єдину людину, чиїх поточних думок вона взагалі не була здатна передбачити.

 — Анна? — сказала вона дівчинці поряд. Герміона намагалася розмовляти якомога лагіднішим тоном. — Ти не мусиш відповідати, та якщо ти не проти розказати, чому ти проголосувала за боротьбу з цькувальниками?

Герміона гадала була, що спитала це тихо, та всі зупинилися, а Лаванда з Трейсі припинили розмову й споглядали за ними.

Щоки Анни вже почали наливатися румʼянцем, і коли Анна вже відкрила рота…​

 — Очевидно, вона сміливіша, ніж ти вважаєш, — сказала Лаванда.

Анна заклякла з розкритим ротом.

Тоді закрила його.

Було добре видно, як вона ковтнула слину, а її щоки почервоніли ще сильніше.

Анна глибоко вдихнула й тихесенько промовила:

 — Мені подобається один хлопець.

Гафелпафка аж здригнулася, коли це вимовляла, вона знервовано кинула оком на всіх, а всі дивилися на неї, і мовчанка затягувалася.

 — Ем, ну і? — зрештою сказала Сьюзен.

 — Мені подобаються пʼять хлопців, — сказала Лаванда.

 — Ми з Падмою знали, що нам обом подобатимуться одні й ті самі хлопці, — сказала Парваті, — тож ми склали список і підкинули кнат, щоб визначити, хто вибиратиме першою.

 — Я знаю, з ким мені призначено долею одружитися, — сказала Трейсі. — Мені начхати, що з цього приводу вважає світ, він — мій!

Через це решта дівчат очікувально поглянули на Герміону, чий розум повністю винесла остання репліка Трейсі, тож вона вирішила зосередитися на тому, що сказала Анна.

 — Ем, — сказала Герміона. Вона дуже старалася продовжувати розмовляти лагідно. — Анно, ти вирішила приєднатися до Спілки Сприяння Руху Англійських Героїнь-Чарівниць, аби справити враження на хлопця, ставши героїнею?

Гафелпафка знову кивнула, її щоки навіть сильніше почервоніли, доки вона втупилася у власне відображення у своїх чорних дзеркальних туфлях.

 — Насправді їй подобається Невіл Лонґботом, — сказала Дафна. Слизеринка скорботно зітхнула. — Та на жаль для неї, він одружиться з кимось іншим. Дуже трагічно.

Від цієї репліки Анна високо вереснула, але не відірвала погляду від власного взуття.

 — Заждіть, що? — запитала Лаванда. — Невіл одружиться з кимось іншим? Звідки ти знаєш? З ким?

Дафна лише понуро похитала головою.

 — Даруйте, — сказала Герміона.

Коли решта звернули на неї увагу, вона вимовила лише «е…​», доки збиралася з думками.

 — Я хочу сказати, ем…​ Анно…​ старатися стати героєм, щоб сподобатися хлопцеві, — не надто феміністично.

 — Насправді правильно «фемінно», означає «жіночість», — сказала Падма.

 — Чому ти називаєш Анну не жіночою? — обурилася Сьюзен. — Немає нічого не жіночого в бажанні справити враження на хлопця.

 — Крім того, — спантеличено додала Парваті, — хіба вся суть не в тому, що ми стараємося стати героями, хоч це й не надто жіночо?

Подальшу дискусію Герміона не згадуватимете як найуспішнішу свою промову з політичної освіти. Вона намагалася пояснити, а після суперечки намагалася пояснити ще раз, та інші сім дівчат дивилися на неї дедалі скептичніше. Потім Дафна оголосила владним тоном майбутньої леді Ґрінґрас, що коли цей фемінізм означав, що дівчатам не дозволено бігати за хлопцями так, як дівчатам хочеться, то хай цей фемінізм залишається в маґлівському світі, де йому й місце. Лаванда запропонувала створити відьмізм, згідно з яким відьмам треба робити все, що вони забажають, і це здавалося їй значно веселіше за фемінізм. І нарешті Падма завершила дискусію, стомлено зазначивши, що немає сенсу про це сперечатися, бо С.С.Р.А.Г.Ч. жодним чином не повʼязаний з фемінізмом — це просто рух за те, щоб більше дівчат ставали героями.

Тоді Герміона здалася.

* * *

Коли того дня заняття чарів завершилося й рейвенкловці першого класу почали покидати кабінет, Герміона вже внутрішньо здригалася. Вони ледве встигли на урок перед дзвінком, їм довелося бігти до своїх місць, тож часу на те, щоб жахлива подія вже сталася, не було. Та це лише означало, що Герміона очікувала на цю катастрофу все заняття.

Звісно, коли професор Флитвік пропищав, що урок завершено, всі підвелися зі стільців, і Гаррі почав до неї йти. Вона запхала книжку до свого мокового капшучка та хутко пішла до дверей, розчахнула їх і попрямувала до коридорів, і, звісно, Гаррі здивовано пішов слідом, адже в них на цей час було призначено сумісне відвідування бібліотеки…​

 — Герміоно? — запитав Гаррі, зачинивши за собою двері. — Щось трапилося?

Двері за спиною Гаррі відчинилися, щойно він їх зачинив, ледве на вдаривши його, коли він відступив на крок, і з кабінету вийшла Падма Патіл із грізною рішучістю на лиці.

 — Перепрошую, містере Поттер, — високим дівчачим голосом пролунали жахливі слова і рознеслися коридором, мов похмурі дзвони долі, — можна спитати у вас про дещо?

Брови Гаррі здійнялися, і він відповів:

 — Звісно, ти можеш спитати.

 — Чи не міг би ти розказати, як звʼязатися з привидом Салазара Слизерина? Ми хочемо, щоб він повідомляв нам, де знайти цькувальників, як він повідомляє про це й тобі.

Ненадовго в коридорі запанувала тиша.

Тоді двері знову розчахнулися, і Су зацікавлено визирнула…​

 — Ну, ми зараз ідемо в бібліотеку, — звичайним тоном сказав Гаррі, на його обличчі не було анікраплі напруженості, — може приєднаєшся до нас?

І він пішов у напрямку, що вів до бібліотеки по парних днях місяця. Су рушила за ним, та Гаррі на мить озирнувся.

Лише коли Гаррі завернув за ріг, він витягнув паличку, а тоді тихо й точно вимовив «Квієтус». Лише після цього він подивився на Падму й сказав:

 — Цікавий здогад, міс Патіл.

Падма аж сяяла самовдоволенням.

 — Я мала б здогадатися ще раніше, — сказала вона. — Привид трохи шипів, коли розмовляв, і я одразу подумала про парселмову, ще перед тим, як він почав розповідати про Ґодрика Ґрифіндора.

Вираз обличчя Гаррі не змінився.

 — Дозвольте спитати, міс Патіл, ви з кимось поділилися цією думкою…​

 — Вона сказала про це перед усім С.С.Р.А.Г.Ч., — відповіла Герміона.

По очах Гаррі було видно, що він швидко щось обмірковує, а тоді він сказав:

 — Герміоно, а яка ймовірність того…​

 — Вона сказала це в присутності Лаванди і Трейсі.

 — Ем, — сказала Падма. — Не варто було?

* * *

 — Зачекай тут, — прогарчав містер Ґойл і завернув за ріг. Тоді почувся стукіт у двері особистої кімнати Драко Мелфоя.

Трейсі було дещо ніяково, та вона нагадала собі, що Падма вже все розпатякала, тож хтось безсумнівно розкаже Драко Мелфою, і чому б їй не бути цим кимось. Вона ж не була в якомусь боргу перед Гаррі Поттером, а слизеринці мали робити те, що допомагає їм досягти своєї амбіційної мети.

Вона почала була колекціонувати амбіційні цілі після того, як професор Квірел нагримав був на неї. Наразі вона вирішила, що хоче власну мітлу «Німбус 2000», стати неймовірно відомою, одружитися з Гаррі Поттером, їсти шоколадні жабки на сніданок щодня і перемогти принаймні трьох темних лордів, просто щоб професор Квірел знав, хто тут посередність.

 — Містер Мелфой прийме вас, — сказав низьким загрозливим тоном містер Ґойл, коли повернувся. — І краще б це не виявилося марнуванням його часу.

Хлопець трохи понависав над нею, а тоді відступив убік.

Трейсі додала до списку своїх цілей власних слуг та зайшла.

Особиста кімната Мелфоя нічим не відрізнялася від кімнати Дафни. Трейсі трохи сподівалася на алмазні канделябри чи золоті фрески на стінах — при Дафні вона б такого ніколи не сказала, та рід Мелфоїв був на сходинку вищим від Ґрінґрасів. Але це була просто невеличка спальня, як і в Дафни. Єдиною відмінністю було те, що речі Мелфоя прикрашали срібні змії замість смарагдових рослин.

Коли вона переступила поріг, Драко Мелфой — він був бездоганно одягнутим навіть у власній кімнаті — підвівся з-за стола й привітав її невеличким дружнім кивком. На його обличчі грала чарівлива усмішка, ніби вона була кимось важливим, через що Трейсі так розхвилювалася, що всі заготовлені репліки вилетіли їй з голови й вона просто випалила:

 — Я хочу дещо вам розповісти!

 — Так, Ґреґорі казав про це, — одразу зреагував Драко Мелфой. — Міс Девіс, будь ласка, сідайте.

Він вказав на свій власний стілець, а сам сів на ліжко.

Їй трохи запаморочилося в голові, коли вона обережно вмостилася на стільці Мелфоя. Її пальці бездумно смикали мантію в спробах надати їй такий саме елегантний та рівний вигляд, як у мантії Драко Мелфоя…​

 — Отже, міс Девіс, — сказав Драко Мелфой. — Про що ви хотіли мені розповісти?

Трейсі завагалася, та в Мелфоя на обличчі зʼявилося нетерпіння, і тоді вона просто видала все — все те, що Падма розказала була про привида Салазара Слизерина, про те, як той направляє Гаррі Поттера зупиняти цькувальників, і як Дафна пізніше розповіла їй про те, що Герміона Ґрейнджер також у цьому замішана…​

Драко Мелфой і бровою не повів, доки вона розповідала, — зовсім. І тоді раптом Трейсі стало зле.

 — Ти не віриш мені! — сказала вона.

Ненадовго запанувала тиша.

 — Ну, — сказав Драко Мелфой уже не з такою чарівливою усмішкою, — я вірю, що ти чесно переповіла слова Падми та Дафни, отже дякую, міс Девіс.

Хлопець підвівся з ліжка, і Трейсі, цілковито бездумно, також підвелася зі стільця.

Вже коли він провів її до дверей, і вона ледь не повернула дверну ручку, Трейсі спало на думку, що…​

 — Ти не спитав, чого я хочу за цю інформацію, — сказала вона.

Драко Мелфой якось дивно на неї поглянув — вона не знала, що це мало б означати, а він не сказав ані слова.

 — Ну, хай там як, — сказала Трейсі, раптом змінивши свій попередній план, — я не хочу нічого за цю інформацію. Просто дружньо поводжуся.

На лиці Драко промайнув подив, та він майже одразу опанував себе, і його обличчя знову не видавало емоцій, коли він сказав:

 — Нелегко стати другом Мелфоя, міс Девіс.

Трейсі щиро всміхнулася.

 — Ну, я тоді просто й далі буду дружньою, — сказала вона й вийшла з кімнати.

Вона почувалася як справжня слизеринка. Можливо, вперше за своє життя. І вона щойно вирішила, що Драко Мелфой буде одним з її чоловіків.

* * *

Коли дівчина пішла, Ґреґорі зайшов, знову зачинив двері й сказав:

 — Усе гаразд, містере Мелфой?

Драко нічого не відповів своєму слузі й другу. Його очі витріщалися вдалечінь, ніби він намагався поглянути крізь стіни своєї кімнати, крізь озеро Гоґвортсу, що розкинулося навколо підземель Слизерину, крізь кору Землі, атмосферу та міжзоряний порох Чумацького Шляху, і осягнути цілковиту порожнечу й темряву, що існувала між галактиками, і якої ніколи не бачив жоден чарівник та жоден чаклун.

 — Містере Мелфой? — дещо стурбовано запитав Ґреґорі.

 — Не можу повірити, що я повірив кожному її слову, — сказав Драко.

* * *

Дафна дописала останній дюйм з трансфігурації та поглянула в інший бік вітальні Слизерину, де Мілісент Булстроуд досі виконувала домашнє завдання. Прийшов час прийняти Рішення.

Якщо С.С.Р.А.Г.Ч. буде оглушати цькувальників наліво й направо, цькувальникам це без сумніву не надто сподобається. І вони з цього приводу спробують зробити щось неприємне, це теж не підлягало сумнівам. З іншого боку, якщо хулігани вчинять щось справді страшне, Герміона може попросити Гаррі Поттера про допомогу, або вони можуть використати всі свої спільні бали Квірела й попросити професора із захисту про послугу…​ Ні, насправді Дафну хвилювало лише одне: чи не справить це все погане враження на професора Снейпа. Завжди треба піклуватися про хороші стосунки з професором Снейпом.

Та відколи вона кинула виклик Невілові на найдавнішу дуель, вона помітила, що люди почали сприймати її інакше. Навіть слизеринці, що спочатку кепкували з неї, сприймали її інакше. І раптом Дафна збагнула, що бути донькою шляхетного й найдавнішого роду Ґрінґрас викликало значно більше поваги, якщо ти крім того ще й вродлива героїня, що народилася в найдавнішому роді, а не просто красива шляхетна дівчинка. Це скидалося на різницю між виконанням ролі провідною актрисою та виконанням ролі за два ґалеони випадковою людиною з огидним сміхом.

Боротьба з цькувальниками, можливо, не найкращий метод стати героїнею. Та батько якось сказав їй, що ігнорування можливостей легко стає звичкою. Якщо ти казав собі, що чекаєш на кращу можливість, то, ну, коли у тебе зʼявиться нова можливість, ти напевно скажеш собі те саме. Батько казав був, що більшість людей усе життя чекають на достатньо хорошу можливість, а потім вони помирають. Батько казав був, що хапання всіх можливостей призведе до всіляких халеп, та це не настільки погано, як бути безнадійним тюхтієм. Батько казав був, що після утворення звички користуватися можливостями можна починати ігнорувати якісь із них.

З іншого боку матір попереджала її не дослухатися всіх порад батька, і сказала, що Дафні заборонено питати про шостий рік батька в Гоґвортсі, доки їй не виповниться тридцять.

Та зрештою в батька вийшло одружитися з матірʼю, і він успішно став частиною найдавнішого роду, це був факт.

Мілісент Булстроуд завершила з домашнім завданням та почала збирати речі.

Дафна підвелася з-за стола й підійшла до неї.

Мілісент опустила ноги зі столу й підвелася, закинувши сумку на плече, а тоді здивовано подивилися на Дафну, що наближалася.

 — Привіт, Мілісент, — тихо й захоплено сказала Дафна, коли наблизилася, — уявляєш, що я сьогодні збагнула?

 — Про те, що привид Салазара Слизерина допомагає Ґрейнджер? Я вже чула…​

 — Ні, — прошепотіла Дафна, — це навіть цікавіше.

 — Справді? — запитала Мілісент не менш тихо й захоплено. — Розповідай!

Дафна змовницьки роззирнулася.

 — Ходімо до моєї кімнати, розповім.

Вони пішли до сходів униз — особисті кімнати були навіть нижче за спальні семикласників…​

Невдовзі Дафна сиділа в своєму зручному стільці, а Мілісент підстрибувала на краю її ліжка.

 — Квієтус, — сказала Дафна, коли вони вже сиділи.

Та замість того, щоб сховати паличку в мантії, Дафна природно опустила руку й залишила паличку — про всяк випадок.

 — Ну гаразд! — сказала Мілісент. — Розповідай уже!

 — Знаєш, що я збагнула? Я збагнула, що ти дізнаєшся про новини так швидко, що ти знаєш про події перед тим, як вони відбуваються.

Дафна була готова до того, що Мілісент пополотніє та знепритомніє, чого вона насправді не зробила, та дівчина явно сильно здригнулася перед тим, як починати все заперечувати.

 — Не хвилюйся, — з найсолодкішою з можливих усмішкою сказала Дафна. — Я нікому не розповім, що ти провидиця. Тобто, ми ж друзі, правда?

* * *

Ріанне Фелторн, семикласниця зі Слизерину, старанно працювала над черговим двофутовим рефератом (вона відвідувала всі заняття, крім віщування та маґлознавства, тож її випускний рік складався лише з домашніх завдань), коли її вихователь гуртожитку широким кроком підійшов до її столу й гримнув:

 — За мною, міс Фелторн!

Та пішов геть, не чекаючи навіть, доки вона складе пергамент, книжку та перо.

Коли вона наздогнала професора Снейпа, він чекав за кімнатою та споглядав за нею напівпримруженими очима якось надто зосереджено. Не встигла вона нічого спитати, як він мовчки крутнувся й пішов коридорами, тож вона поспіхом пішла за ним.

Вони спустилися маршем сходів, потім ще одним, нижче за, як їй здавалося, найнижчі рівні підземель Слизерину. Коридори набули справді старовинного вигляду — архітектура повернулася в часі на століття, стіни були з неотесаного каменю, який зʼєднував грубий на вигляд будівельний розчин. Їй спало на думку, чи бува професор Снейп не веде її до справжніх підземель, про які ходили чутки, — підземель Гоґвортсу, що були закриті для всіх, крім викладачів. І, можливо, професор Снейп там чинив жахливі речі з невинними безпомічними молодими дівчатами, та це вона певно просто розмріялася.

Вони спустилися ще одним маршем сходів та прийшли до кімнати, що її складно було назвати кімнатою — просто порожня печера з єдиними дверима. Печеру пронизували темні щілини. Її освітлював один старовинного вигляду смолоскип, що запалав, щойно вони ввійшли.

Професор Снейп дістав паличку й почав застосовувати чари за чарами, вона збилася з ліку як багато чарів він вимовив. Коли майстер зіль завершив з цим, він повернувся до неї обличчям та подивився їй прямо в очі. І сказав рівним голосом, що зовсім не нагадував його звичну протяжну вимову.

 — Ви не згадуватиме про цю справу нікому, міс Фелторн. Ані зараз, ані потім. Якщо це прийнятно, кивніть. Якщо ні, ми повертаємося.

Вона трохи налякано кивнула. Дивна надія зародилася в її серці (ну, не зовсім серці).

 — У мене є для вас дуже просте завдання, міс Фелторн, — безбарвно сказав професор Снейп, — і надзвичайно щедра оплата в пʼятдесят ґалеонів лише компенсує потребу в заклятті памʼяті після виконання.

Вона мимоволі затамувала подих. Може її родина й була багатою, та в неї були сестри, і її тримали на короткому повідці. Для неї це точно була купа грошей.

А тоді вона сприйняла слова «закляття памʼяті» і на мить вона розлютилася, бо який в цьому сенс, якщо вона нічого не памʼятатиме, за кого професор Снейп її має?

 — Ви безсумнівно чули, — сказав Северус Снейп, — про міс Герміону Ґрейнджер, генерала Сонечка?

 — Що? — з раптовим жахом та огидою скрикнула Ріанне Фелторн. — Вона ж у першому класі! Фу!

Розділ 72. ПС, Спроможність на правдоподібне заперечення, ч.7

Зимове сонце вже давно зайшло, коли прийшов час вечері, тож зачарована стеля Великої Зали була сповнена мирного мерехтіння зірок, коли Герміона попрямувала до башти Рейвенклову разом зі своїм товаришем по навчанню Гаррі Поттером, в якого нещодавно зʼявилася неймовірна кількість часу для навчання. Вона гадки не мала, коли Гаррі робив власне домашнє завдання, тільки от воно було зроблене, можливо, ельфами-домовиками, доки Гаррі спав.

Майже всі очі в Залі спостерігали за ними, коли вони перетинали отвір величезних дверей до їдальні, що більш скидалися на готову до облоги браму замку, ніж на щось доречне для шляху учнів на вечерю.

Вони йшли мовчки, аж доки базікання учнів не стихло. Тоді вони вдвох пройшли ще трохи камʼяними коридорами, і лише тоді Герміона нарешті заговорила:

 — Чому ти так вчинив, Гаррі?

 — Як вчинив? — неуважно запитав Хлопчик-Що-Вижив, ніби він розмірковував про щось інше й значно важливіше.

 — Тобто чому ти просто не сказав їм «ні»?

 — Ну, — вимовив Гаррі, а їхнє взуття стукотіло плитами, — не можу ж я просто казати «ні» щоразу, як хтось питатиме мене, чи не зробив я чогось. Тобто, припустимо, хтось спитає мене «Гаррі, це ти утнув той розіграш з невидимою фарбою?», і я відповім «ні», а потім хтось спитає «Гаррі, ти не знаєш, хто зіпсував мітлу ґрифіндорського ловця?», і я відповім «я відмовляюся відповідати на це питання.» Все буде якось очевидно.

 — І через це, — повільно сказала Герміона, — ти всім сказав…​ — вона зосередилася, пригадуючи точні слова. — Що якщо гіпотетично змова існує, ти не можеш ані підтвердити, ані заперечити, що справжнім керівником змови є привид Салазара Слизерина, і насправді ти не міг би навіть визнати, що змова існує, тож людям варто припинити тебе про це питати.

 — Ага, — з легкою усмішкою відповів Гаррі Поттер. — Знатимуть, як сприймати гіпотетичні версії надто серйозно.

 — А мені ти сказав не відповідати на жодні…​

 — Вони можуть не повірити тобі, якщо ти заперечуватимеш. Тож краще нічого не казати, хіба що ти хочеш, щоб тебе вважали брехункою.

 — Але…​ — безпорадно сказала Герміона. — Але…​ але тепер люди вважають, що я виконую доручення Салазара Слизерина!

Як на неї дивилися були ґрифіндорці…​ а як слизеринці на неї дивилися були…​

 — Героям цього не уникнути, — сказав Гаррі. — Ти бачила, що про мене пишуть у «Базікалі»?

На мить Герміона уявила, як її батьки читають у газеті про неї статтю, і замість історії про те, як вона виграла національне змагання з правопису, чи якоїсь іншої історії, яка, як вона уявляла, дозволить їй опинитися в газетах, у заголовку буде «ГЕРМІОНА ҐРЕЙНДЖЕР ЗАПЛІДНИЛА ДРАКО МЕЛФОЯ».

Лише цього було достатньо, щоб серйозно обміркувати, чи варте воно того — бути героїнею.

Голос Гаррі набув офіційних ноток:

 — До речі, міс Ґрейнджер, як просувається ваш поточний похід?

 — Ну, хіба що привид Салазара Слизерина справді зʼявиться й скаже нам, де можна знайти цькувальників, гадаю, у нас мало шансів, — не те, щоб вона через це надто журилася.

Вона поглянула на Гаррі й побачила, що хлопець вкрай незвично на неї дивиться.

 — А знаєш, Герміоно, — тихо сказав хлопець, ніби хотів не залишити жодних шансів, щоб хтось інший міг їх почути, — гадаю, ти маєш рацію. Гадаю, дехто отримує значно більше допомоги за інших у тому, щоб стати героєм. І я теж не вважаю це чесним.

Тоді Гаррі схопив її відьомську мантію за рукав і заштовхав Герміону у відгалуження коридору, яким вони йшли. Вона не встигла закрити розкритого від здивування рота, а в руці Гаррі зʼявилася паличка, і вони заглибилися у звивистий коридорчик — настільки вузький, що вони ледь не обіймалися. Гаррі направив паличку туди, звідки вони прийшли та вимовив «Квієтус». За мить змінив напрямок і знову вимовив «Квієтус».

Тоді хлопець уважно подивився навколо — не лише навсібіч, а й вгору на стелю і вниз на підлогу.

Тоді Гаррі занурив руку у свій капшучок та сказав:

 — Плащ-невидимка.

 — Га? — вимовила Герміона.

Гаррі вже витягав складки примарної чорної тканини з мокового пристрою.

 — Не хвилюйся, — з легкою хитрою усмішкою сказав хлопець, — вони такі рідкісні, що ніхто не завдав собі клопоту заборонити їх у шкільних правилах…​

А тоді Гаррі простягнув їй темну оксамитову матерію і на диво урочистим голосом сказав:

 — Я не віддаю тебе, мій плащу, а позичаю Герміоні Джін Ґрейнджер. Захищай її добре.

Вона втупилася в примарний оксамит плаща: тканина поглинала все світло, що падало на неї, тільки де-не-де відблискували дрібні дивні віддзеркалення. Матерія була бездоганно чорною — на ній мав би бути порох, плями, ну хоч щось, проте нічого не було — що довше ти дивишся, то сильнішим стає відчуття, ніби те, що ти бачив, узагалі не існувало. Та варто кліпнути — і перед тобою знову був просто чорний плащ.

 — Бери, Герміоно.

Майже бездумно Герміона простягнула руку, щоб взяти тканину. А коли вона отямилася й почала відтягати руку назад, Гаррі відпустив плащ, і той почав падати, Герміона схопила його рефлекторно. І щойно її пальці торкнулися плаща, вона відчула, як нею пробігло якесь незбагненне тремтіння, чимось схоже на відчуття від першого доторку до палички. І їй здалося, що вона чує тиху пісню здалеку.

 — Це один з моїх артефактів, Герміоно, — тихо сказав Гаррі. — Він належав моєму батькові, і я не зможу його замінити, якщо він загубиться. Не позичай його нікому, не показуй його нікому, не кажи нікому, що він існує…​ та якщо хочеш позичити його в мене на якийсь час, просто підійди й попроси.

Герміона нарешті відірвала очі від бездонних чорних складок і перевела погляд на Гаррі.

 — Я не можу…​

 — Звісно можеш. Бо нема ані краплі справедливості в тому, що я одного ранку знайшов це в подарунковій обгортці поряд з ліжком, а ти…​ ні, — Гаррі ненадовго замислився. — Хіба що ти теж отримала власний плащ-невидимку, тоді не зважай на все, що я сказав.

Вона нарешті збагнула, що випливало з плаща-невидимки. Вона шоковано вказала на Гаррі пальцем, хоча вони були настільки близько одне до одного, що вона не могла належним чином випрямити руку, її голос був сповнений обурення, коли вона сказала:

 — То он як ти зникнув з шафи на зіллях! А коли ти…​ — її голос затихнув, бо навіть за допомогою плаща-невидимки, вона все одно не могла уявити, як Гаррі…​

Гаррі з нарочитою байдужістю почав полірувати нігті об мантію і сказав:

 — Ну, ти ж знала, що це мав бути якийсь трюк, так? А тепер героїня таємничим чином знатиме, де й коли знайти цькувальників, — ніби вона підслуховувала їхні плани, хоча ніхто в її віці не здатен стати невидимим та шпигувати за ними.

Запала мовчанка.

 — Гаррі…​ Я…​ Я вже не впевнена, що боротьба з цькувальниками — така вже гарна ідея.

Гаррі незмигно дивився їй в очі.

 — Бо інші дівчата можуть постраждати?

Вона кивнула — лише кивнула.

 — Це їхній вибір, Герміоно, так само, як і твій. Я вирішив не чинити очевидну дурницю, яку всі роблять у книжках, і не намагатися тримати тебе в безпеці, захищену та безпорадну, щоб потім ти розізлилася на мене по-справжньому, розсварилася зі мною, пішла кудись сама й втрапила б у ще більшу халепу, яку ти б героїчно й успішно витримала, після чого на мене б нарешті зійшло осяяння, і я збагнув, що бла-бла-бла тощо. Я знаю, якою буде ця частина історії мого життя, тож я її просто перегорну. Якщо я можу передбачити свої майбутні погляди, я можу прийняти їх прямо зараз. Хай там як, я веду до того, що тобі теж не варто стримувати своїх друзів, тримати їх у безпеці тощо. Просто скажи їм прямо, що, найімовірніше, усе піде шкереберть, і якщо вони все одно захочуть бути героїнями, то й нехай.

У такі миті Герміоні завжди було цікаво, чи зможе вона колись звикнути до ходу думок Гаррі.

 — Гаррі, я справді, — на мить вона затнулася, — справді, справді не хочу, щоб вони постраждали! Особливо через щось розпочате мною!

 — Герміоно, — серйозно сказав Гаррі, — я впевнений, що ти чиниш правильно. Не можу уявити, що такого реалістично може статися з ними, що було б гіршим, зрештою, за бездіяльність.

 — А що як вони сильно постраждають? — запитала Герміона. Слова застрягли в її горлі; вона згадала, як капітан Ерні розповідав про Гаррі, що просто втупився в очі хулігана, коли той зігнув йому палець, перед тим, як професорка Спраут зʼявилася й врятувала його; а тоді вона згадала про Анну та її витончені руки з нігтями, що їх вона фарбувала у жовтий колір Гафелпафу щоранку, та таке не можна було уявляти. — І тоді…​ Вони вже ніколи не зроблять нічого сміливого, ніколи в житті…​

 — Гадаю, це працює не так, — впевнено сказав Гаррі. — Навіть якщо станеться щось неуявле́нно погане, гадаю, всередині людського розуму все відбувається інакше. Важливо вірити, що ти можеш вийти за свої обмеження. Спробувати й постраждати — не гірше, ніж…​ застрягнути.

 — А що, як ти помиляєшся, Гаррі?

Гаррі мить помовчав, а тоді трохи сумно знизав плечима:

 — А що, як я маю рацію?

Герміона знову поглянула на чорну тканину, що струменіла в її руці. Зсередини плащ на дотик був на диво мʼяким, хоча на долоні був твердим, ніби намагався потиснути їй руку, чи заспокійливо обійняти.

Вона підвела руку, щоб віддати плащ Гаррі.

Гаррі навіть не поворухнувся, щоб забрати його.

 — Я…​ Я вдячна тобі, дуже, та я досі вагаюся, тож забери його поки що. І…​ Гаррі, навряд чи це правильно — шпигувати за людьми…​

 — Навіть якщо відомо, що вони цькувальники, для порятунку жертв? Мене ніколи не цькували, та я пройшов реалістичну імітацію, і це було не надто приємно. Тебе колись цькували, Герміоно?

 — Ні, — тихо відповіла вона, і далі тримала плащ-невидимку Гаррі перед ним.

Нарешті Гаррі забрав свій плащ — вона відчула сум через втрату нечутної музики в її розумі — і почав повертати чорну матерію до свого капшучка.

Коли капшучок доїв останній шматочок тканини, Гаррі розвернувся до неї спиною, і вже збирався перетнути барʼєр тиші…​

 — І, ем…​ — сказала Герміона. — Це ж не той самий Плащ невидимості, правда? Не той, про який ми в бібліотеці читали на вісімнадцятій сторінці «Ілюстрованого манускрипту втрачених пристроїв» Ґотшалка в перекладі Паули Вієри?

Гаррі озирнувся до неї та усміхнувся. А тоді сказав саме таким тоном, яким нещодавно відповідав учням за вечерею:

 — Я не можу ані підтвердити, ані заперечити, що володію магічними артефактами неймовірної сили.

* * *

Коли того вечора Герміона забралася в ліжко, вона досі не визначилася. Її життя було значно простішим під час вечері, коли в неї ще не було жодного методу знаходити цькувальників. А тепер їй знову треба було вирішувати. І цього разу не тільки для себе, а й для своїх друзів. Їй весь час згадувалося зморшкувате обличчя Дамблдора з не до кінця прихованим болем, і слова Гаррі «Це їхній вибір, Герміоно, так само, як твій».

А також вона згадувала відчуття від доторку до плаща — цей спогад знову й знову зринав у її розумі. Якась сила повертала її до тієї миті, і до пісні, що її вона чула-не-чула у тій частині її розуму й магії, що знову поринула в тишу.

Гаррі розмовляв був з плащем, ніби той був особистістю, наказував йому добре її берегти. Гаррі казав був, що плащ належав його батькові, що він не зможе замінити його, якщо його буде втрачено…​

Але…​ Гаррі ж не зробив би такого, правда?

Просто віддати їй одну з трьох смертельних реліквій, що були створені за сторіччя до Гоґвортсу?

Можна було б сказати, що це їй лестило, якби це не було недоречно слабкими словами. І вона почала розмірковувати, а ким насправді вона була для Гаррі.

Можливо, Гаррі просто був такою людиною, що позичає втрачені древні магічні артефакти будь-кому, кого вважає за друга, проте…​

Проте коли вона подумала про те, яку частину свого життя Гаррі вирішив перегорнути, — ту частину, де він намагався вберегти та захистити її…​

Герміона витріщилася на стелю Рейвенкловської спальні. Десь поряд з її ліжком Менді та Су розмовляли. Вона виставила рівень чарів тиші так, щоб не чути слів, та щоб чути слабке бурмотіння. Це заспокоювало — спати в одній кімнаті з іншими дівчатами. Вона знала, що Гаррі вмикав квіетер на повну потужність.

Їй спало на думку, що можливо вона, ну…​

Ну ви знаєте…​

Подобалася Гаррі.

Герміона Ґрейнджер довго не могла заснути тієї ночі.

А коли вона прокинулася наступного ранку, з-під її подушки виднівся куточок пергаменту, що на ньому було написано: «О пів на десяту ви знайдете цькувальника в четвертому проході ліворуч від коридору, що виходить з кабінету зіль. С.»

* * *

Коли Герміона того ранку зайшла до Великої Зали, серце їй стискали кігті гіпогрифів — навіть коли вона наближалася до столу Рейвенклову, вона досі не вирішила, що робити.

Вона побачила, що поряд з Падмою було порожнє місце. Туди варто було сісти, якщо вона збиралася сказати Падмі й попросити її розповісти Дафні та Трейсі.

Герміона підійшла до порожнього місця поряд з Падмою.

У її горлі застрягли слова «Падмо, я отримала таємниче повідомлення…​»

Вона відчувала всередині себе величезний цегляний мур, що не давав вимовити ці слова. Вона б створила для Анни, Сьюзен та Дафни небезпеку. Повела б їх прямо до халепи. Це було погано.

Або вона могла просто піти й впоратися з цькувальником сама, не сказавши своїм друзям нічого, і це, цілком очевидно, теж було погано.

Герміона знала, що перед нею одна з «моральних дилем», що поставали перед усіма чаклунами й відьмами, про яких вона читала в книжках. Тільки от у книжках у людей завжди був хороший варіант і поганий варіант, а не два поганих, що видавалося дещо нечесним. Та якимось чином вона відчувала, — можливо, просто через нескінченні промови Гаррі про те, як про них писатимуть у книжках з історії, — що перед нею був вибір героя, і що все її життя може змінитися в залежності від того, що вона вирішить зараз, цього ранку.

Герміона сіла за стіл і старалася не дивитися навколо — просто втупилася в тарілку та столове срібло, ніби вони можуть мати всередині якісь приховані відповіді. Вона розмірковувала напружено як ніколи, а за кілька секунд вона почула біля вуха шепіт Падми:

 — Дафна каже, що знає, де сьогодні буде цькувальник о пів на десяту.

* * *

Приречені.

На думку Сьюзен Боунз вони всі були приречені.

Тітонька інколи розповідала історії, що так починалися: з того, що люди робили щось, що вони й самі знали було дурним, і зазвичай завершувалися тим, що цьому комусь була приречена доля розтектися по всій підлозі й стінах, та ще й забруднити тітоньці туфлі.

 — Гей, Падмо, — пробурмотіла Парваті — її голос ледь не заглушали мʼякі кроки восьми дівчат, що навшпиньках просувалися коридором до кабінету зіль, — не знаєш, чому Герміона зітхає весь ранок…​

 — Мовчати! — прошипіла Лаванда, її грубий шепіт був значно гучнішим за бурмотіння Парваті. — Ніколи не знаєш, коли зло слухає!

 — Шшш! — вимовили інші три дівчата навіть гучніше.

Цілковито, безнадійно, надзвичайно приречені.

Коли вони наблизилися до четвертого проходу ліворуч від кабінету зіллєваріння, де, згідно з таємничим інформатором Дафни, мало відбутися цькування, вісім дівчат сповільнилися й старалися ступати ще мʼякіше, а потім генерал Ґрейнджер зробила жест, що означав «стійте, я подивлюся попереду».

Тоді Лаванда підняла руку, і коли Герміона озирнулася, Лаванда, що здавалася спантеличеною, вказала на підлогу коридору, потім на себе, а тоді зробила якийсь жест, якого Сьюзен не розуміла…​

Генерал Ґрейнджер похитала головою і знову, цього разу повільніше, перебільшеними рухами, подала знак «стійте, я подивлюся попереду».

Лаванда, ще більш спантеличена, вказала туди, звідки вони прийшли, а іншою рукою замахала вгору-вниз.

Тепер усі інші були навіть більш здивованими за Лаванду, а Сьюзен не без жовчі подумала, що, видається, однієї години практики два дні тому було недостатньо, щоб вивчити нові кодові сигнали.

Герміона вказала на Лаванду, потім на підлогу під ногами Лаванди, і її вираз обличчя дуже ясно передавав думку «Ти. Залишайся. Тут.»

Лаванда кивнула.

«До ля ля», — лунав у розумі Сьюзен марш Легіону Хаосу, — «до ля ля до ля ля…​»

Герміона дістала з глибин мантії тонкий стрижень з дзеркалом наприкінці та з окуляром. І справді дуже-дуже повільно рейвенкловка підкралася вздовж стіни до того місця, де прохід відгалужувався від коридору, виставила лише кінчик дзеркала за ріг.

Потім трохи більше.

Потім трохи більше.

Генерал Ґрейнджер обережно визирнула й роззирнулася.

Генерал Ґрейнджер повернулася до них, кивнула, та зробила жест «за мною».

Сьюзен почувалася трохи краще, коли вони кралися вперед. Частина плану — прибути за тридцять хвилин до цькувальника — видається, і справді спрацювала. Можливо, вони лише трохи приречені?..

* * *

О десятій двадцять девʼять, майже точно за планом, зʼявився хуліган. Якби хтось тут був, щоб почути, — хоча коридор здавався порожнім — то він почув би, як його взуття впевнено стукотить головним коридором, потім він заходить до проходу, йде туди, де прохід робить перший поворот, завертає за нього, а тоді здивовано зупиняється, коли бачить, що прохід завершується суцільною цегляною стіною там, де раніше стіни не було.

Цькувальник знизав плечима й розвернувся — він сперся на стіну, щоб спостерігати за головним коридором, лише трохи визираючи з-за рогу.

Зрештою, це був замок Гоґвортс.

За нашвидкуруч трансфігурованими панелями, що були зібрані так, щоб зовні нагадувати цегляну стіну, дівчата чекали. Не розмовляли, не рухалися, майже не дихали, а спостерігали крізь шпаринки, які вони собі залишили для цього.

Коли Сьюзен добре розгледіла хулігана, вона відчула напруження з голови до пʼят. Хлопець, видавалося, був у сьомому класі, а то й старшим, його мантію прикрашав зелений, а не червоний, на який вони сподівалися були, і в нього були мʼязи, а ще по деякому часі спостережень Сьюзен збагнула, що його стійка й баланс свідчили про те, що він брав участь у дуелях.

Вони всі почули наближення кроків у головному коридорі. Четвертокласників Ґрифіндору та Слизерину щойно відпустили з заняття зіллями.

Гамір проминув повз, притих та зник, а цькувальник нічого не робив. На мить Сьюзен відчула полегшення…​

А потім наблизилася інша, менша група кроків.

Цькувальник нічого не робив, доки ці кроки проминули повз.

Це повторилося кілька разів.

А потім, коли почувся ледве чутний звук кроків останньої людини, сім дівчат почули холодний ясний тихий голос цькувальника: «Протеґо».

Хтось зойкнув, та на щастя дуже-дуже тихо. Якщо їм не вдасться дістати його закляттям навіть один раз…​

Тоді Сьюзен збагнула, що цькувальники вже вчилися, вона й не очікувала була, що С.С.Р.А.Г.Ч. зможе довго заскакувати цькувальників зненацька…​ але…​ Герміона вже перемогла була трьох хуліганів…​ і вчора вся школа теревенила про привид Салазара Слизерина…​

Він чекав на нас!

Сьюзен прошепотіла б, що треба здаватися, скасовувати план, тільки от не було жодного методу передати повідомлення таким чином, щоб…​

 — Сіленціо — спокійно й гучно сказав цькувальник, направивши паличку до головного коридору; синя імла захисних чарів мерехтіла навколо нього. — Акціо жертва.

Невдовзі в їхньому полі зору зʼявився четвертокласник, що висів догори дриґом, ніби невидима рука високо тримала його за одну ногу. Його мантія з червоним оздобленням почала сповзати, показавши штани. Його рот безпорадно відкривався й закривався, та жодного звуку не виникало.

 — Гадаю, тобі цікаво, що коїться, — тихо й холодно сказав семикласник-слизеринець. — Не хвилюйся, усе так просто, що навіть ґрифіндорець зрозуміє.

Після цього слизеринець склав руку в кулак та сильно вдарив ґрифіндорця в живіт. Четвертокласник несамовито засмикався, та від нього досі не було чути жодного слова.

 — Ти моя жертва, — сказав старший слизеринець. — Я цькувальник. Я тебе битиму. І подивимося, чи хтось мене зупинить.

Тоді Сьюзен зрозуміла, що це пастка.

І майже тієї ж самої миті пролунав могутній високий голос молодої дівчини, що крикнула:

 — Зупинися, лиходію! Фініте Інкантатем!

Лаванда, розпачливо подумала Сьюзен. Ґрифіндорка зголосилася була відволікати увагу, доки решта атакуватиме з флангів — звідки хуліган не очікуватиме. Таким був план, тільки от тепер…​

 — Іменем Гоґвортсу, — кричала Лаванда, хоча вони не могли її бачити, — та іменем усіх героїнь цього світу, наказую тобі відпустити цього…​ ЯАААЙ!

 — Експеліармус, — сказав цькувальник. — Закляктус. Акціо дурна героїня.

Коли Лаванда влетіла в їхнє поле зору — також ніби її тримали за одну ногу, і непритомна — Сьюзен кліпнула: на дівчині були багряно-червона з золотим спідниця та блузка, а не її звичайна шкільна мантія.

Хуліган теж з подивом розглядав перевернуту догори дриґом дівчину, тоді вказав на неї паличкою та сказав «Фініте Інкантатем,» але одяг не змінився.

Тоді цькувальник знизав плечима, він дивився на Лаванду, а не на четвертокласника, що так і залишився висіти, заніс кулак…​

 — Лаґанн! — закричали пʼять голосів, і вилетіли пʼять зелених спіралей з пʼяти паличок, що були націлені крізь отвори в несправжній стіні.

 — Закляктус! — за мить почувся крик Герміони.

Пʼять зелених спіралей без жодного ефекту розбилися на друзки об синє мерехтіння, а червона блискавка віддзеркалилася від щита та влучила в четвертокласника, що смикнувся й затихнув.

Тоді цькувальник-семикласник розвернувся, на його лиці була жорстока посмішка, а першокласниці з криками кинулися в атаку.

* * *

Сьюзен розплющила очі й тієї ж миті відкотилася вбік з того місця, де вона лежала на підлозі. Її легені досі ніби палали, усе її тіло боліло від закляття, що в неї влучило. Видавалося, битва просунулася лише на кілька секунд. Непритомна Анна почала падати, її рука досі була направлена на Сьюзен. Герміона крикнула «Ґліссео!» Та старшокласник лише рубанув паличкою, залишивши якесь зелене сяйво, і чари Герміони розпалися на потік синьо-білих іскор; не зупиняючи руху палички, хуліган сказав «Закляктус!», і Герміону відштовхнуло назад. Сьюзен зібрала всі рештки своєї магії та крикнула «Інервація!» в напрямку тіла Герміони, а цькувальник вже розвертався до неї, знову направив на неї паличку. Падма крикнула «Призматіс!» за мить до того, як цькувальник вигукнув «Імпедімента!», веселкова сфера утворилася навколо хулігана, і семикласник похитнувся від власного віддзеркаленого прокльону. Та вже за мить паличка цькувальника торкнулася його самого, а тоді призматична сфера Падми лопнула, мов мильна бульбашка, коли паличка хулігана розрізала її. Парваті крикнула «Інервація!» на тіло Анни. Трейсі й Лаванда одночасно крикнули «Вінґардіум Левіоза!»…​

* * *

Анна випростала перед собою руку з паличкою. Рука тремтіла від втоми, і в Анни вже не залишилося магії бодай на одну інервацію.

З решти коридорчика не було чути ані звуку, підлога була всіяна тілами: Падма, Трейсі, Лаванда, Герміона та Парваті лежали купою біля однієї стіни, Сьюзен була паралізована й безпорадно за всім спостерігала, навіть ґрифіндорець був розпластаний та нерухомий (Герміона будила його, і він боровся, та цього було недостатньо).

Це була дуже коротка битва.

Цькувальник досі посміхався. Єдиними ознаками його напруження були брижі на синьому сяйві навколо нього та кілька краплин поту на чолі.

Цькувальник підвів руку, витер піт з чола і попрямував до неї, ніби смертефалд у подобі чоловіка.

Анна розвернулася й втекла — крутнулася на місці й побігла з криками, що так і не полишали її горла через утруднене дихання, понеслася до решток панелей несправжньої цегляної стіни, чимдуж побігла проходом, якомога більше петляючи…​

Вона вже майже завернула за ріг, коли з-за спини почувся голос цькувальника: «Клате!», і жахливі судоми звели її ноги, вона впала, покотилася, вдарилася головою об стіну, та навіть не помітила болю від зіткнення, а почала кричати через корчі в мʼязах…​

Цькувальник усе крокував до неї, як побачила Анна, повернувши голову. Він повільно наближався, страхітлива посмішка не сходила з його обличчя.

Попри біль у ногах, вона перекотилася за ріг та закричала:

 — Забирайся геть!

 — Це навряд, — сказав хуліган. Його голос був глибоким та страшним, звучав зовсім по-дорослому, і був десь поряд.

Цькувальник повернув за ріг, і Дафна Ґрінґрас рубанула найдавнішим лезом прямо йому в пах.

Спалах освітив увесь коридор…​

* * *

Коли сім дівчат покинули офіс мадам Помфрі, панувала пригнічена атмосфера — вони залишили одну зі своїх лав у лікарняному ліжку.

Як сказала цілителька, з Анною все буде гаразд за тридцять пʼять хвилин — розірвані мʼязи зцілювати легко.

Усі перемовини взяла на себе Дафна. Згідно з її версією, Анну спіткав нещасний випадок з чарами бігу, що ви́кликали в неї судоми. Мадам Помфрі суворо на них подивилася, та не сперечалася, хоча ці чари перевершували їхній поточний рівень на шість років.

Мадам Помфрі також дала Дафні зілля від повного виснаження її магії, та сказала не застосовувати жодних заклять протягом трьох годин. Причиною виснаження нібито було надто старанне використання магії в спробі застосувати «Фініте» на Анні, а не те, що найдавніше лезо спустошило всі її сили, щоб пробити «Протеґо».

Інші вирішили нічого не казати про свої синці під мантіями, бо старші дівчата можуть з ними зарадити за допомогою «Епіскі». Винахідливість Дафни мала свої межі.

На думку Сьюзен вони були на волосину від поразки. Якби хуліган просто зазирнув за ріг…​ якби він знову застосував чари щита…​

 — Нам треба зупинитися, — сказала Сьюзен, щойно вони відійшли на достатню відстань від кабінету цілительки. — Ми маємо припинити це робити.

Тоді чомусь, хоча в таких випадках вони мали голосувати, усі поглянули на Герміону Ґрейнджер.

Генерал Сонечка, видається, не помічала, що всі на неї дивляться, і просто крокувала далі, дивлячись лише вперед.

По якомусь часі дещо сумно й замріяно Герміона Ґрейнджер сказала:

 — Анна стверджувала, що вона не хоче зупинятися. Не впевнена, що з нашого боку правильно…​ бути менш сміливими заради неї, ніж вона сама.

Інші дівчата, за винятком Сьюзен, кивнули.

 — Гадаю, гірше вже не буде, — сказала Парваті. — І ми з цим впораємося. Ми це вже довели.

Сьюзен не знала, що на це відповісти. Вона сумнівалася, що як вона заверещить якомога гучніше про кричущу дурість та ПРИРЕЧЕНІСТЬ, це когось переконає. І просто облишити решту дівчат вона теж не могла. Хіба не достатньо, що гафелпафці прокляті старанною працею, чому вони ще й на додачу мають бути вірними?

 — До речі, Лавандо, — сказала Падма. — Що, заради Мерліна, на тобі були за майтки?

 — Моє геройське вбрання, — сказала ґрифіндорка.

Дафна, не відводячи погляду від свого курсу крізь залу, сказала стомленим голосом:

 — Це костюм солдатів Ґрифіндору з пʼєси «Хроніки лураніанських солдатів».

 — Ти трансфігурувала його? — спантеличено спитала Парваті. — Але ж цькувальник застосував «Фініте»…​

 — Ні! — самовдоволено сказала Лаванда, — Одяг справжній! Я просто трансфігурувала своє геройське вбрання у звичайну сорочку та спідницю заздалегідь, щоб мені достатньо було використати «Фініте» на собі, щойно я побачила хулігана. Хочеш такий одяг, Парваті? Мій зшила Катаріна та Джошуа з шостого року за дванадцять серпиків…​

 — Гадаю, — обережно почала генерал Ґрейнджер, — ми всі тоді матимемо трохи дурний вигляд.

 — Ну, — сказала Лаванда, — ми маємо з цього приводу проголосувати…​

 — Гадаю, — сказала генерал Ґрейнджер, — хай там як будь-хто проголосує, мене не знайдуть мертвою в такому костюмі…​

Сьюзен не зважала на суперечку. Вона намагалася вигадати якийсь хитрий метод зменшити їхню приреченість.

* * *

У всій Великій Залі запала тиша, хай і ненадовго, коли семеро дівчат зайшли на обід.

Тоді залунали оплески.

Оплески були розпорошені — не овації від усіх людей одразу. Багато чулося від Ґрифіндору, менше від Гафелпафу та Рейвенклову. І жодних від Слизерину.

Лице Дафни напружилося. Вона сподівалася була…​ ну, може коли вони зупинять цькувальника-ґрифіндорця та врятують слизеринця, її товариші зі Слизерину зрозуміють…​

Вона поглянула в бік гафелпафського стола.

Невіл Лонґботом аплодував високо піднятими над головою руками, хоча він не всміхався. Можливо, він чув про Анну, а може просто непокоївся, де вона.

Тоді, не в змозі стриматися, вона поглянула на головний стіл.

Обличчя професорки Спраут сповнювала тривога. Вони з професоркою Макґонеґел схилилися до директора Дамблдора, що був похмурим, і їхні губи швидко рухалися. Професор Флитвік, видається, був переважно пригніченим. А професор Квірел з неконтрольованим обличчям штрикав суп затиснутою в кулаці ложкою.

Професор Снейп дивився прямо на…​

Неї?

Чи…​ на Герміону Ґрейнджер, що стояла поряд з нею?

Ледь помітна тонка усмішка промайнула на обличчі майстра зіллєваріння, він підняв руки, склав їх разом у надто повільному русі, щоб це можна було назвати справжнім сплеском. Тоді він повернувся до своєї тарілки та не зважав більше на розмови навколо.

Дафна відчула, як мурахи пробігли їй по спині, і вона поспіхом рушила до слизеринського стола. Сьюзен, Лаванда та Парваті відділилися від їхньої групи, щоб піти до гафелпавського та ґрифіндорського столів з іншого боку Великої Зали.

Це сталося, коли вони проходили повз слизеринську квідичну команду за слизеринським столом.

Тоді Герміона раптом перечепилася, сильно перечепилася — ніби її хтось підняв, і незграбно впала між Маркусом Флінтом та Луціаном Боулом, і жалюгідно хлюпнулася обличчям у тарілку Флінта зі стейком та мʼячкою.

Усе сталося надто швидко, або це Дафна просто надто повільно все сприймала. Флінт обурено рикнув, схопив її рукою та кинув у рейвенкловський стіл. Вона відштовхнулася від спини якогось учня та впала на підлогу…​

Залою хвилями поширилася тиша.

Герміона підвелася на руки, але не встала. Дафна бачила, що все тіло Герміони тремтить, а її обличчя досі вкрито мʼячкою та деінде шматочками стейка.

Довгий час ніхто нічого не казав, ніхто не рухався. Ніби ніхто в усій Великій Залі не міг уявити, як не могла й Дафна, що станеться далі.

Тоді сильний голос Флінта — голос слизеринського капітана, що викрикував команди на квідичному полі, загрозливо прогуркотів:

 — Ти зіпсувала мою їжу, дівчино.

І знову заклякла тиша. Голова Герміони — як Дафна бачила, вона тремтіла, — озирнулася на капітана слизеринської команди з квідичу.

 — Вибачся переді мною, — сказав Флінт.

Гаррі Поттер почав підводитися з-за рейвенкловського столу, та раптом зупинився на півдорозі, ніби щось спало йому на думку.

Тоді з-за рейвенкловського стола підвелися пʼятеро людей.

Уся слизеринська команда з квідичу встала з паличками напоготові. Тоді за ґрифіндорським та гафелпафським столами підвелися учні. Дафна бездумно поглянула на головний стіл, та директор досі сидів і спостерігав, просто спостерігав, Дамблдор просто спостерігав, і однією рукою він ніби зупиняв професорку Макґонеґел…​ за секунду хтось вигукне закляття, і буде запізно, чому директор нічого не робить…​

А тоді пролунав голос:

 — Перепрошую.

Дафна озирнулася на звук, її рот розкрився через неймовірний шок.

 — Брудозникс, — сказав приємний голос, і мʼячка зникла з обличчя Герміони, показавши здивований вираз лиця рейвенкловки, коли Драко Мелфой наблизився до неї, сховав паличку, опустився на одне коліно поряд з нею та подав їй руку.

 — Вибачте за це, міс Ґрейнджер, — ввічливо сказав Драко Мелфой. — Гадаю, комусь це здалося веселим.

Герміона взялася за руку Драко, і раптом Дафна зрозуміла, що зараз станеться…​

Але ні, Драко Мелфой не підняв Герміону трохи й не кинув її напівдорозі.

Він просто допоміг їй підвестися.

 — Дякую, — сказала Герміона.

 — Про́шу, — гучно сказав Драко Мелфой, не озираючись по сторонах, де він міг би побачити, що всі чотири гуртожитки Гоґвортсу витріщаються на нього в цілковитій невірі. — Просто памʼятайте, що хитрість та амбіційність ще не означають, що ти мусиш бути ось таким.

І Драко Мелфой повернувся на своє місце на лавці Слизерину, і сів там, ніби він щойно не…​ щойно не…​ щойно не…​

Герміона підійшла до найближчого порожнього місця за рейвенкловським столом та сіла.

Ще чимало людей доволі повільно сіло назад.

 — Дафно? — запитала Трейсі. — З тобою все гаразд?

* * *

Серце Драко стукотіло в грудях так сильно, що він почав непокоїтися, чи не вибухне воно водограєм крові так само, як від прокляття, яке Амікус Керроу застосував був якось на цуценяті.

Лице Драко було цілковито незворушним, бо він знав (це йому втовкмачували знов і знов), що варто йому виявити найменші ознаки свого справжнього страху, і учні з його гуртожитку роздеруть його, мов колонія акромантул.

Не було часу радитися з Гаррі Поттером, не було часу планувати, не було часу поміркувати, була лише мить усвідомлення, що треба рятувати репутацію Слизерину негайно.

Звідусіль за довгим столом Слизерину на Драко витріщалися злобні обличчя.

Та значно більше було просто спантеличених облич.

 — Гаразд, я здаюся, — сказав якийсь шестикласник, якого Драко не впізнавав, що сидів навпроти й на два місця праворуч. — Нащо ти це зробив, Мелфою?

Хоч у нього в роті пересохло, Драко не ковтнув. Це було б ознакою страху. Натомість він відкусив шматочок моркви, що містила найбільше вологи серед усього, що було на його тарілці, прожував, ковтнув, і обмірковував ситуацію дуже швидко.

 — Знаєш, — сказав Драко якомога жорсткішим тоном, хоча серце загупало ще гучніше, коли всі навколо замовкли, щоб послухати, — можливо у Слизерину й існує якийсь спосіб справити гірше враження, ніж напасти на вісім дівчат з першого класу з усіх чотирьох гуртожитків, що працюють разом, щоб зупинити хуліганів, та я щось його не можу вигадати. Таким чином ми отримуємо переваги від того, що робить Ґрінґрас.

Здивування не полишило здивовані обличчя.

 — Що? — сказав шестикласник.

 — Зажди, які переваги? — запитала пʼятикласниця, що сиділа праворуч від нього.

 — Через неї Слизерин справляє ліпше враження, — відповів Драко.

Слизеринці навколо нього здивовано перезиралися, ніби він намагався розʼяснити їм алгебру.

 — Справляє ліпше враження на кого? — запитав шестикласник.

 — Але ж ти щойно допоміг бруднокровці, — сказала пʼятикласниця. — Яким чином це може справляти хороше враження?

У Драко стислося горло. Його мозок тимчасово затьмарився, через що він не міг вигадати нічого, крім як сказати правду…​

А тоді:

 — Та це напевно який надзвичайно хитрий план Мелфоя, — сказав якийсь пʼятикласник. — Ну знаєте, як у «Трагедії Лайта», коли все, що здається поразкою, насправді частина плану. І все завершується тим, що голова Ґрейнджер на палі, і ніхто не підозрює, що це він.

 — У це легко повірити, — сказав хтось далі за столом, і багато хто кивнув.

* * *

 — А ти знаєш, що замислив бос? — тихо пробурмотів Вінсент.

Ґреґорі Ґойл не відповів. У розумі він ясно чув слова свого господаря: «не можу повірити, що я повірив кожному її слову», — коли поширилися чутки про те, що Салазар Слизерин вказує Поттерові й Ґрейнджер, де знайти цькувальників.

 — Містере Ґойл? — прошепотів Вінсент.

Самими губами Ґреґорі Ґойл вимовив: «о, ні», — та він не видав жодного звуку.

* * *

Герміона рано пішла з обіду того дня — чомусь вона не була голодна. Ці кілька секунд жахливої ганьби знов і знов обпікали її розум: відчуття того, як її обличчя впало у мʼячку, як її підкинули в повітря, як голос слизеринця промовив «вибачся переді мною»…​ Напевно, вперше в житті вона справді відчувала ненависть до когось. Хлопець, що кинув її (їй сказали, що його звали Маркус Флінт), і хай там хто застосував прокльон спотикання…​ вона відчула це — одну жахливу мить вона хотіла піти до Гаррі й сказати, що вона не заперечуватиме, якщо він від її імені використає свою винахідливість.

І хвилини не проминуло після її виходу з Великої зали, як вона почула, що за нею хтось біжить. Озирнувшись, вона побачила, що Дафна наздоганяє її.

Вона вислухала все, що хотіла розказати їй солдат Сонечка…​

 — Хіба ти не розумієш? — ледь не верещала Дафна. — Лише через те, що хтось поводиться з тобою чемно, не варто його вважати другом! Це ж Драко Мелфой! Його батько — смертежер, усі батьки усіх його друзів — смертежери: Нот, Ґойл, Креб, усі навколо нього, второпала? Вони всі зневажають маґлородців, вони хочуть, щоб усі такі, як ти, померли, вони гадають, що ви здатні лише на одне — стати жертвою в жахливому темному ритуалі! Драко — наступний лорд Мелфой, його від народження виховували ненавидіти тебе, і від народження вчили брехати! — зелено-сірі очі Дафни люто дивилися на неї, вимагали згоди й розуміння.

 — Він…​ — непевно почала Герміона. Вона памʼятала дах, жахливий поштовх, коли вона почала падати, руку Драко Мелфоя, що стиснула її власну так сильно, що в неї залишилися синці. Вона мала сказати йому двічі перед тим, як він її нарешті відпустив. — Може, Драко Мелфой не такий, як вони…​

Шепіт Дафни був ледь не криком.

 — Якщо він не скомпенсує цю допомогу чимось вдесятеро гіршим, то його життю кінець, розумієш? Тобто Луціус Мелфой буквально зречеться його! Ти розумієш, яка ймовірність того, що він не замислив щось?

 — Крихітна? — слабко спитала Герміона.

 — Нульова! — прошипіла Дафна. — Тобто жодної! Тобто менше за нуль! Тобто ймовірність така маленька, що її неможливо виявити за допомогою трьох збільшувальних чарів, закляття вкажи-на-мене і…​ і…​ і древньої карти з кентавром-провидцем! Усі в Слизерині знають, що він планує щось з тобою зробити й не хоче, щоб його підозрювали. Я чула, хтось казав, що бачив, як він вказав на тебе паличкою прямо перед тим, як ти перечепилася. Хіба ти не розумієш? Це все частина плану Мелфоя!

* * *

Драко сидів та їв свій стейк із запеченими квітками цвітної капусти та попеляшковим соусом (його не робили зі справжніх яєць попеляшки, просто вони на смак нагадували вогонь) і старався не зареготати та не заплакати.

Він чув про спроможність на заперечення, проте не розумів, наскільки вона важлива, доки не зʼясував, що в Мелфоїв її немає.

 — Хочете знати мій задум? — сказав Драко. — Ось мій задум: я нічого не робитиму й наступного разу, коли людям здаватиметься, що я щось планую, вони сумніватимуться.

 — Гм…​ — сказав пʼятикласник. — Я не вірю тобі, це недостатньо хитро, щоб бути правдою…​

 — Він хоче, щоб ти так вважав, — сказала пʼятикласниця.

* * *

 — Албусе, — загрозливо сказала Мінерва, — ти спланував це все?

* * *

 — Ну, якби я клацнув пальцями під столом, хіба я розповів би тобі…​

* * *

Тремтяча рука професора із захисту знову впустила ложку в суп.

* * *

 — Як це, підставила? — запитала Мілісент. Вони вдвох сиділи по-турецьки на ліжку Дафни, вони прийшли сюди одразу після обіду у Великій Залі. — Мої очі провидиці витріщаються на сам час, я бачила, що ви виграєте.

Дафна витріщилася на Мілісент своїми власними очима смертної, що наразі були доволі примружені.

 — Той хлопець чекав на нас.

 — Ну, так! — сказала Мілісент. — Усі знають, що ви полюєте на цькувальників!

 — Анна потрапила під справді болісний прокльон. Їй довелося відвідати цілительку, Мілісент! Якби ми були друзями, ти б мене попередила!

 — Слухай, Дафно, я ж казала тобі…​ — слизеринка затнулася, ніби старалася щось пригадати, а тоді продовжила: — тобто, я ж казала тобі — те, що я бачу, має справдитися. Якщо спробувати його змінити, якщо будь-хто спробує його змінити, справді жахливі, страхітливі, нехороші, надзвичайно погані речі стануться. А тоді воно все одно справдиться. Якщо я бачу, що тебе побʼють, я не можу тобі про це розповісти, бо тоді ти спробуєш не піти, і тоді…​ — Мілісент замовкла.

 — І тоді? — скептично спитала Дафна. — Тобто, що станеться, якщо ми просто не підемо?

 — Я не знаю! Та напевно бути зʼїденим смертефалдами видаватиметься чайною вечіркою в порівнянні.

 — Слухай, навіть я знаю, що пророцтва працюють не так, — сказала Дафна, а тоді замислилася. — Принаймні, пророцтва працюють не так у пʼєсах…​

Вона мала визнати, що існувало розмаїття всіляких трагедій, де спроби уникнути пророцтва втілювали його, чи навпаки — спроби здійснити пророцтво були єдиною причиною його здійснення. Та можна було змусити пророцтва здійснитися так, як тобі хочеться, якщо ти був достатньо розумним. Або якщо хтось достатньо тебе любив, то він міг помінятися з тобою місцями. За достатніх зусиль можна було просто знищити пророцтво…​ Але знову ж таки, у пʼєсах провидиці ніколи не памʼятали того, що вони бачили…​

Напевно Мілісент помітила вагання Дафни, бо вона ставала дедалі впевненішою.

 — Ну, — різко сказала Мілісент, — це не пʼєса! Слухай, я казатиму тобі, я бачу складну чи легку битву. Та це все, що я можу, розумієш? І якщо я кажу «складна», ти не можеш не прийти! Або.. або…​ — Мілісент закотила очі й загробним голосом промовила: — Тих, хто намагаються обдурити свою долю, спіткає сумний та похмурий фінал…​

* * *

Професорка Спраут похитала головою, її обличчя було напруженим.

 — Але…​ — сказала Сьюзен. — Але ви допомогли Гаррі Поттерові тоді…​

 — І тоді мені вкрай докладно розʼяснили, — сказала професорка Спраут таким голосом, ніби хтось застосовував стискальні чари на її горлі, — що це робота професора Снейпа — підтримувати лад у гуртожитку Слизерин…​ Міс Боунз, будь ласка, ви не мусите цього робити…​

 — Так, мушу, — безрадісно сказала Сьюзен. — Я гафелпафка, а ми маємо бути вірними.

* * *

 — Таємничий пергамент під твоєю подушкою? — запитав Гаррі Поттер, підвівши погляд з місця, де він сидів — у заглибленні під дією чарів тиші, де вони навчалися. Тоді хлопець примружив очі. — Він раптом не від Санти Клауса, га?

Пауза.

 — Гаразд, — сказала Герміона. — Я нічого не питатиму, а ти нічого не розповідатимеш мені, і ми обидвоє вдамо, ніби ти цього ніколи не казав, і я про це нічого не знаю…​

* * *

Сьюзен наблизилася до стола, щойно старша дівчина залишилася сама, роззирнулася довкола вітальні Гафелпафу, щоб переконатися, що ніхто не стежив (так, як її навчила була тітонька — щоб не було очевидним, що вона дивилася).

 — Привіт, Сьюзі, — сказала семикласниця з Гафелпафу. — Тобі вже потрібно більше…​

 — Можна ми трохи порозмовляємо особисто? — запитала Сьюзен.

* * *

Джеймі Астроґа, семикласник зі Слизерину, і донедавна перспективний дуеліст серед юних дуелянтів, стояв виструнчившись посеред кабінету професора Снейпа зі стиснутими зубами та спітнілою спиною.

 — Я чітко памʼятаю, — із сардонічною тягучістю промовив вихователь його гуртожитку, — як я попереджав вас і декількох інших цього ранку, що є певні дівчата з першого класу, що можуть виявитися надокучливими, якщо боєць буде необачним і дозволить застати себе зненацька.

Професор Снейп крокував навколо нього.

 — Я…​ — його чоло спітніло сильніше. Він знав, як сміховинно це звучить, яким жалюгідним було це виправдання. — Сер, у них не мало вийти…​

Одна першокласниця не мала бути здатна пробити його «Протеґо», хай які древні чари вона використовувала…​ хтось мав їй допомогти…​

Але було очевидно, що вихователь його гуртожитку не повірить у це.

 — О, я цілковито погоджуюся, — сповненим загрози тоном пробурмотів Снейп. — Не мало. Я починаю сумніватися, можливо, містер Мелфой, хай що він замислив, має рацію, Астроґо. Репутації Слизерину не йде на користь, коли наші бійці замість демонстрації сили програють маленьким дівчаткам! — Снейп підвищив голос: — Дуже добре, що вам вистачило такту бодай бути переможеним маленькою дівчинкою, що є слизеринкою та з древнього роду, Астроґо, інакше я власноруч почав би знімати з вас очки!

Джеймі Астроґа стиснув кулаки, та не знав, що він може відповісти.

Лише по деякому часі Джеймі Астрозі дозволили піти.

А потім лише стіни, підлога та стеля засвідчили усмішку Северуса Снейпа.

* * *

Того вечора Драко відвідала батькова сова — Танаксу. Вона не була зеленою лише через те, що зелених сов не існувало. Найкраще, на що був здатен батько, — знайти сову з пірʼям кольору щирого срібла, величезними сяйливими зеленими очима, та дзьобом, що не поступався в гостроті та жорстокості іклам змії. Пергамент, що його було привʼязано до лапки Танаксу, містив стислий та діловий текст:

Що ти робиш, синку?

Драко надіслав пергамент з не менш стислою відповіддю:

Намагаюся зупинити заподіяну репутації Слизерину шкоду, батьку.

Після часу, що потрібен для перельоту сови з Гоґвортсу до маєтку Мелфоїв і назад, родинна сова принесла Драко інше повідомлення, цього разу з текстом:

Що ти робиш насправді?

Драко втупився у знятий з ноги сови пергамент. Його руки тремтіли, коли він підняв пергамент ближче до полумʼя в каміні. Чотири написані чорним чорнилом слова не мали б бути страшнішими за смерть.

У нього було небагато часу на роздуми. Батько точно знав, як довго повідомлення буде йти від маєтку Мелфоїв та назад. Він знатиме, якщо Драко відкладатиме відповідь, щоб вигадати старанну брехню.

Та Драко все одно зачекав, доки його рука не припинить тремтіти, і лише тоді написав відповідь — єдину відповідь, яку, можливо, батько прийме.

Я готуюся до наступної війни.

Драко обгорнув пергамент навколо лапи сови та привʼязав його, а тоді відправив Танаксу зі своєї кімнати коридорами Гоґвортсу в ніч.

Він чекав, та відповіді не було.

Розділ 73. ПС, Сакральне й прозаїчне, ч.8

Потік червоного полум’я вдарив Анні просто в обличчя, і вона беркицнулася догори дриґом, при цьому міцно доклавшись головою просто до кам’яної стіни. Там її бліде обличчя в оберемку з кількох пасмів темно-золотого волосся на мить затрималося, а тоді дівчина поточилася й осіла на підлозі купкою шкільної форми. Водночас третій і останній захід палаючих зеленим спіралей зняв захисні чари їхнього супротивника.

Березень витрушував з лантуха березневі дні, наповненні лекціями, самостійним навчанням і домашніми завданнями, а також сніданками, обідами й вечерями.

Хлопець з Ґрифіндору мовчки витріщався на їхню вісімку, напруга відчувалася в усій його поставі; на його обличчі безгучно змінювали один одного вирази; а тоді він розтиснув кулаки, в яких тримав лацкани слизеринця, і пішов, не вимовивши ані слова. (Ну, Лаванда ледь чи не сказала пару слів — її рот вже розтулявся, щоб висловити обурення, можливо, через те, що їй досі не видалася нагода виголосити свою промову, — та, на щастя, Герміона це помітила й мовчки дала їй знак «ЗАМОВКНИ».)

А ще, звісно, був сон. Не варто забувати про сон, навіть якщо він здається чимось зовсім звичайним.

 — Інервація! — проказав молодий голос Сьюзен Боунз, і очі Герміони одразу розплющилися, губи з шумом втягнули повітря; легені почувалися обважнілими, ніби в неї на грудях лежало щось важелезне. Поряд із нею Анна вже підводилася, тримаючись за голову руками й кривлячись. Дафна попереджала була, що це буде «складна» битва, що викликало в Герміони певну тривогу, та й в інших теж. Окрім, мабуть, Сьюзен, яка просто прийшла в призначене місце в призначений час, мовчки пройшла з ними весь шлях і билася з цькувальником-семикласником, аж доки не лишилася останньою вцілілою воїтелькою. Може, ґрифіндорець не захотів битися з останньою з роду Боунз, а може Сьюзен дуже-дуже пощастило; у будь-якому разі, коли Герміона знову спробувала підвестися, вона зрозуміла, що на серці їй було важко тому, що на грудях в неї було розпластане доволі велике тіло.

І про магію не варто забувати також, хоча власне наслання заклять не забирало багато часу на день. Зрештою, в цьому і була вся сутність Гоґвортсу.

 — Добре, а що як ми всі будемо пересуватися на скейтбордах? — спитала Лаванда. — Це швидше, ніж пішки. І ми потрясно виглядатимемо. Маґлівські артефакти, може, і не такі швидкі, як мітли, але виглядають крутецько — проголосуймо…​

Щодо жалюгідної решти часу, кожен був ладен заповнити її відповідно до своїх схильностей: плітками про побачення старшокласників, книжками чи додатковими заняттями.

Герміона простягнула тремтячу руку й підняла свій примірник «Історії Гоґвортсу» звідти, де він був упав; її вірний супутник лежав лише за крок від місця, де вона сама грюкнулася об підлогу, після того, як старшокласниця в червоній мантії гепнула нею об стіну. А тоді старша чарівниця з Ґрифіндору пішла, і навіть не озирнулась, лише прошепотіла «Салазарова…​» — і слово, що боліло Герміоні більше, ніж будь-що, що казали Слизеринці про бруднокровок. Адже «бруднокровка» — це просто дивне чаклунське слівце, а те, як назвала її ґрифіндорка, — о так, Герміона добре знала це слово. Вона ніяк не могла до цього звикнути, ніяк не могла призвичаїтись до ненависті до себе. Їй це все ще боліло, щоразу так само сильно, і навіть більше, коли ненависть ішла від ґрифіндорців, щомали ббути за наших.

Гаррі, згідно з отриманим наказом, розподілив був вісім зі своїх солдат по інших військах; він добровільно віддав двох лейтенантів Хаосу, відправивши Діна Томаса в Армію Драконів і продавши Шеймуса Фініґана за Блеза Забіні, бо той, мовляв, не міг реалізувати свій потенціал у полку Сонечко. Лаванда вирішила приєднатися до решти С.С.Р.А.Г.Ч. в «Сонечку»; Трейсі зволіла лишитися з Хаосом.

 — То ти хочеш спробувати на генералі Поттері свої чари? — запитала Лаванда, тоді як Герміона робила все можливе, щоб не звертати уваги ані на неї, ані на її співрозмовницю. — Мушу сказати, Трейс, що, я гадаю, наша генерал Сонечка вже свого не віддасть — тобі краще спробувати переконати Герміону погодитись на, знаєш, розділити його на двох…​

Ніхто поки що не знав, які зловісні плани плекає Драко Мелфой.

 — Впевнений? — спитав Гаррі Поттер без ентузіазму. — Ти ж знаєш, Герміоно, раціоналіст ніколи ні в чому не може бути впевнений, навіть у тому, що два плюс два дорівнює чотири. Я не можу взяти й прочитати Мелфоєві думки, а якби й міг, нема підстави бути впевненим, що він не бездоганний блоколог. Я лише можу сказати на підставі того, що я знаю про Мелфоя: значно імовірніше, ніж це здається Дафні Ґрінґрас, що він справді намагається показати Слизерину інший, кращий шлях. Нам варто…​ нам варто було б пристати на це, Герміоно.

(Тож, видавалося, Гаррі вірив, що Драко Мелфой — хороший хлопець. Проблема полягала в тому, що Гаррі також був схильний довіряти таким людям, як професор Квірел.)

* * *

 — Професоре Квірел, — сказав Гаррі, — мене непокоїть та ненависть, яку викликає Герміона Ґрейнджер в гуртожитку Слизерин.

Вони сиділи в кабінеті професора з захисту, причому Гаррі сів якнайдалі від вчительського столу (і все одно відчуття майбутньої катастрофи було помітним). Позаду плішивої голови професора Квірела — та сама порожня книжкова полиця. Гаррі тримав на коліні горнятко невідомого імовірно-дорогущого китайського чаю з запасів професора Квірела. Гаррі-бо останнім часом думав, що йому слід прийняти свідоме рішення скуштувати цей напій.

 — І це мене стосується…​ яким чином? — спитав професор Квірел, сьорбнувши чайку.

 — А, ну, — відповів Гаррі, — я це просто проігнорую — ой, та годі вам, професоре Квірел, це ж ви плетете інтриги, щоб відновити репутацію гуртожитку Слизерин, щонайменше з першої п’ятниці цього року.

Можливо, тими тонкими блідими вустами прослизнула тінь усмішки; а зрештою — може й не прослизала.

 — Я гадаю, що з гуртожитком Слизерин все зрештою буде добре, містере Поттер, незалежно від долі однієї дівчинки. Та я погоджуюсь, що поточні перспективи вашої маленької подруги видаються кепськими. Цькувальники з двох гуртожитків, і багато хто з них представляють могутні родини зі зв’язками, бачать у міс Ґрейнджер загрозу своїй репутації та удар по своїх гордощах. Хай який це сильний стимул зашкодити їй, та цей мотив блякне у порівнянні з нічим не стриманою заздрістю з боку ґрифіндорців, які бачать, як лаври героїв, про які вони мріяли були з дитинства, пожинає чужак, — тепер посмішка, хоч і слабка, чітко позначилася на губах професора Квірела. — А ще є ті з гуртожитку Слизерин, що почули, нібито привид Салазара Слизерина полишив їх заради бруднокровки. Я не впевнений, чи здатні ви навіть уявити собі, містере Поттер, як реагуватиме ця група? Ті, хто не вірить в таке, з радістю вбили б міс Ґрейнджер за брудні інсинуації. А ті слизеринці, що десь у потаємному кутку власного серця питають себе чи, либонь, це правда…​ Їхню внутрішню паніку годі собі уявити, — професор Квірел спокійно сьорбнув ще чаю. — З досвідом, містере Поттер, ви навчитеся бачити такі наслідки свого інтригування завчасно. А зараз маєте результати того, що заплющуєте очі на всі людські риси, що вам неприємні.

Гаррі й собі сьорбнув чаю.

 — Е…​ — сказав Гаррі. — Професоре Квірел…​ рятуйте?

 — Я вже пропонував міс Ґрейнджер свою допомогу, — відказав професор Квірел, — щойно передбачив розвиток подій. Моя учениця, цілком чемно, попросила мене не пхати носа в її справи. І вам вона, гадаю, скаже те саме. Позаяк я мало що виграю́ чи втрачаю від цієї справи, я не маю наміру нав’язуватися, — професор із захисту стенув плечима, тримаючи горнятко вивіреним ввічливим хватом, так, що поверхня рідини навіть не захиталася, коли професор Квірел відкинувся на спинку фотеля. — Не хвилюйтеся так, містере Поттер. Атмосфера навколо міс Ґрейнджер дуже напружена, але вона у меншій небезпеці, ніж вам здається. З віком ви усвідомите: найперше, що робить будь-яка звичайна людина, — нічого.

* * *

Конверт, що було доставлено Дафні на обід через слизеринську пошту, був, як завжди, анонімний; пергамент всередині зазначив час, місце й лише одну примітку: «складно».

Але Дафну збентежило не це. Дафну збентежило, що Мілісент навіть не поглянула в її напрямку за обідом того дня. Мілісент дивилася лише собі в тарілку та їла. За той час, що Дафна за нею спостерігала, Мілісент підняла погляд лише один раз, зиркнувши в напрямку гафелпафського столу, а тоді знову опустила очі. Та Дафна сиділа задалеко, щоб побачити вираз обличчя Мілісент, позаяк Мілісент сіла була дуже далеко від неї та Трейсі.

Дафна розмірковувала про це за обідом, і всередині неї оселився такий собі черв’ячок, якого вона ніколи раніше не відчувала, і через це вона припинила їсти, не закінчивши й першої страви.

Те, що я бачу, має справдитися…​ напевно бути зʼїденим смертефалдами видаватиметься чайною вечіркою в порівнянні.

Це не було свідомим рішенням Дафни, жодного слизеринського modus operandi, жодного зважування власних потенційних зисків…​

Натомість…​

Дафна сказала Анні, Сьюзен та всім, що її інформатор попередив був, що наступний цькувальник зосередиться зокрема на гафелпафцях, і що він ладний ризикнути наразитися на вчительський гнів, щоб завдати справжньої шкоди Анні або Сьюзен, типу, реально, тому обидві вони мають цього разу не втручатися.

Анна погодилась була не втручатися.

Тоді як Сьюзен…​

* * *

 — Що ти тут робиш? — закричала генерал Ґрейнджер, хоча вирвалося в неї щось середнє між криком і шепотом.

Кругле обличчя Сьюзен не змінилося, ніби гафелпафка раптово навчилася кам’яному невиразу, що ним послуговувалася досвідчена мати Дафни.

 — Я що, справді тут? — спокійно спитала Сьюзен.

 — Ти сказала, що не прийдеш!

 — Я таке казала? — відповіла Сьюзен. Мимохідь підкинувши паличку однією рукою, вона сперлась о кам’яну стіну коридору, де вони чекали, — її рудо-коричневе волосся якимось чином встигло ідеально впорядкуватися над жовтим оберемком чаклунської мантії. — Чого це я. Мабуть, я не хотіла, щоб Анні спало на думку теж прийти. Гафелпафська вірність, ну ви розумієте.

 — Якщо ти не підеш, — сказала генерал Сонечка, — Я змушена буду скасувати місію, і ми всі повернемося до наших віталень, міс Боунз!

 — Гей! — сказала Лаванда. — Ми не голосували стосовно…​

 — Мене це влаштовує, — відказала Сьюзен, уважно пильнуючи інший кінець коридору, де він зливався з холом, де їм сказано було очікувати на цькувальника. — Тоді я просто залишусь тут сама.

 — Чому…​ — почала Дафна. Вона була геть перелякана. Якщо я спробую його змінити, якщобудь-хтоспробує його змінити, справді жахливі, страхітливі, нехороші, надзвичайно погані речі стануться. А тоді воно все одно справдиться…​ — Навіщо ти це робиш?

 — Це на мене не схоже, — погодилася Сьюзен. — Я знаю. Але…​ — вона знизала плечима. — Люди не завжди поводяться схоже на себе, всяке буває.

Вони благали.

Вони молили.

Сьюзен навіть не сказала більше нічого, лише дивилася й чекала.

Дафна вже майже плакала, їй здавалося, що це все через неї, вона боялася, що її спроби змінити долю зроблять все ще гіршим…​

 — Дафно, — сказала Герміона, і голос її був дещо високий. — іди й приведи вчителя. Біжи.

Дафна розвернулася на підборах та рвонула по коридору в протилежному напрямку, а тоді зрозуміла, і повернулися туди, де решта дівчат, крім Сьюзен дивилися їй услід, і, відчуваючи, що її зараз знудить, вона сказала:

 — Не можу…​

 — Що? — перепитала Герміона.

 — Я гадаю, щоразу, як намагаєшся цьому запобігти, стає лише гірше, — відказала Дафна. Принаймні, у п’єсах були такі правила, подеколи.

Герміона подивилася на неї важким поглядом, а тоді сказала:

 — Падмо.

Інша рейвенкловка прожогом кинулася звідти, вже без сперечань. Дафна дивилася їй у спину, знаючи, що Падма бігає повільніше за неї, — можливо, це стане єдиною причиною чому допомога прийде запізно…​

 — Цькувальники вже тут, — коротко зауважила Сьюзен. — Гей, та в них є заручник.

Вони стрімко розвернулися, подивилися і побачили…​

Трьох старших цькувальників, з яких Дафна впізнала Різу Белку, яка була найліпшим лейтенантом одного з військ сьомого класу, а також Рандольфа Лі, який був номером другим в дуельному списку Гоґвортсу, і, гірш за все, Роберта Джаґсона Третього, шестикласника, що його батько майже точно був смертежером.

Всі троє були оточені захисними щитами, їхнє блакитне мерехтіння сяяло з-під шару зі стрічок іншого кольору, наповерх цього деінде відблискувала фасетчата поверхня — багаторівневі щити — ніби ця трійка планувала битися із серйозними дуелянтами і розподілила енергію відповідно.

А позаду них, зв’язана і підвішена на сяючих мотузках, гойдалася Анна Ебот. Її очі були широко розплющені й сповнені паніки; її рот рухався, проте вони нічого не чули крізь «Квієтус», що наклали були раніше.

Тоді Джаґсон зробив легкий жест паличкою, і сяйливі мотузки жбурнули Анну просто в них, почувся тихий ляск, коли тіло Анни пробило бар’єр Квієтуса. Паличка Сьюзен миттєво спрямувалася на Анну, а голос Сьюзен пробурмотів «Вінґардіум Левіоза»…​

 — Тікайте! — заволала Анна, коли вона обережно опустилася на землю.

Але коридор позаду них, як і попереду, було тепер заблоковано мерехтливим сірим полем — якісь бар’єрні чари, не знайомі Дафні.

 — Чи треба пояснювати, про що тут ідеться? — спитав Лі з награною доброзичливістю. Дуелянт-семикласник посміхався, але його посмішка не сягала його очей. — Ну, та про всяк випадок: ви — маленькі незручності, і це стосується також і вас, міс Ґрінґрас, — ви завдали достатньо клопоту і нарозповідали забагато брехні. Ми привели сюди вашу маленьку подружку просто, щоб всі знали — ми перемогли усіх вас — хоча, імовірно, інша рейвенкловка ховається десь за рогом чи бовтається причеплена до стелі? Ну, менше з тим. Настав вам час…​

 — Годі базікати, — перервав Роберт Джаґсон Третій, — Настав час болю, — і він підвів паличку. — Клате!

Одночасно свою паличку наставила на нього Сьюзен і сказала: «Призматіс!» — і ось уже в повітрі формується маленька райдужна сфера, мініатюрний бар’єр, такий щільний і яскравий, що залишився неушкодженим, навіть коли закляття Джаґсона вдарилося об нього й відскочило в напрямку Белки, чия паличка зблиснула, щоб відбити чорну блискавку; а тоді за мить багатокольорове сяяння згасло.

Очі Дафни на мить широко розплющилися; вона ніколи б не подумала використати призматичну сферу так…​

 — Джаґі, дорогенький? — заговорила Белка. Її губи скривилися у мстивій посмішці. — Я гадала, ми це обговорювали. Спочатку ми їм наваляємо, а тоді з ними розважимось.

 — П-прошу, — сказала Герміона Ґрейнджер, її голос зривався, — відпустіть їх…​ я, я, я, я обіцяю, я…​

 — Ой, та годі, — роздратовано перервав Лі. — Що ти нам запропонуєш? Здасися, якщо ми відпустимо інших? Ми вас усіх і так спіймали.

Тоді Джаґсон посміхнувся.

 — Це могло б бути весело, — сказав юний смертежер з шостого класу м’яким голосом, в якому відчувалася загроза. — Як щодо того, щоб облизати мої черевики, бруднокровко, і тоді одна з твоїх подруг зможе піти? Обирай, хто тобі більше подобається, а решту залиш на тортури.

 — Ні, — сказав молодий голос Сьюзен Боунз, — не вийде.

Одним сліпуче-швидким рухом гафелпафка стрибнула ліворуч, за мить до того, як червоний оглушувальний промінь вирвався з палички Белки. Дафна ледь побачила цей рух: здавалося, Сьюзен вдарилася об стіну коридору, відскочила, як ґумовий м’ячик, і врізала ногами Джаґсону просто в пику. Удар не пройшов крізь захисний щит, але шестикласника відкинуло назад силою зіткнення, Сьюзен попрямувала за ним, наступила ногою на руку, що тримала паличку — і знову їй завадив щит. «Елмекіа!» — закричав Лі, а Парваті крикнула: «Прізматіс!», — але багряно-блакитна блискавка пройшла крізь веселкову стіну, ніби її там не було, і проминула повз Сьюзен в якомусь сантиметрі. У вирі рухів після цього Дафна майже нічого не розгледіла, але Белка впала — втім, старша чаклунка просто прокотилася підлогою і знову звелася на ноги, і ось…​

Дафна це передбачила, її губи почали вимовляти: «Пріз…​» — та було вже запізно.

Три сяйливі вибухи одночасно вдарили Сьюзен, її паличка була піднята, ніби вона могла їм щось протиставити; білим спалахом прокляття зітнулися з магічним деревом, і тоді ноги Сьюзен поточилися і вона полетіла в стіну коридору. Від удару її голова видала якийсь химерний хрускіт, а тоді вона впала й більше не рухалася; її голова лежала під якимось дивним кутом, а випростана рука й далі стискала паличку.

На мить запала цілковита тиша.

Парваті підповзла туди, де лежала Сьюзен, притисла пальця, щоб визначити пульс на зап’ястку, і тоді — тоді повільно, із тремтінням, підвелася, її широко розплющені очі…​

 — Віталіс ревеліо, — сказав Лі, щойно Парваті відкрила рота, і тіло Сьюзен оповило тепле червоне сяйво. Тепер семикласник справді вишкірився. — Нічого страшного, хіба зламана ключиця, не більше. Втім, гарна спроба.

 — Мерліне, вони непрості, — зауважив Джаґсон.

 — Я ледь не спітніла, дорогенькі, — семикласниця зовсім не посміхалася.

 — Тонаре! — крикнула Дафна, піднявши паличку над головою і зосередившись, як ніколи до того в житті. — Рава келваріа! Луціс…​

Вона навіть не побачила закляття, яким її поцілили.

* * *

Герміона відчула, як інервація різко повертає її до життя. З якихось інтуїтивних причин вона не перекотилася одразу на ноги; це ж була абсолютно безнадійна битва, і вона не знала, що може вдіяти, та щось підказало їй, що зірватися на рівні — не варіант.

Герміона трошки підняла повіки, тоненькі промені світла проникли крізь вії, і вона побачила, як Парваті відступає під тиском трьох цькувальників, остання з дівчат, яка досі втрималася на ногах, як здалося Герміоні.

Вона побачила також Трейсі, що впала була неподалік від неї; паличку Герміона досі тримала в руці; тож, відчайдушно сподіваючись, що слизеринка продемонструє на дрібку більше здорового ґлузду, ніж зазвичай, Герміона зробила обережний пас і ледь поворушила губами: «Іннервація».

Герміона відчула, що закляття спрацювало, але Трейсі не поворухнулася. Герміона сподівалася, що це тому, що Трейсі поводиться хитро і чекає на…​

На що? Що вони могли вдіяти?

Герміона не знала, і паніка, що принишкла була під час запеклого бою, тепер, коли вона лежала нерухомо, тепер, коли вона намагалася думати, тепер, коли вона зрозуміла, що справа їхня абсолютно безнадійна, — тепер вона почала гризти Герміону зсередини.

Саме тоді Герміона почула глухий удар, і, хоч з її позиції не могла це бачити, вона зрозуміла, що Парваті пала в бою.

Запала мить тиші, і минула.

 — Що тепер? — почувся голос м’яко-загрозливого хлопця.

 — Тепер розбудімо бруднокровку, — відповів чемний голос страхітливо-офіційного хлопця, — і дізнаймося в неї, хто насправді стоїть за ними, хто — а не привид Салазара Слизерина.

 — Ні, дорогесенькі, — заперечив голос жахливо-милої дівчини, — спочатку ми їх зв’яжемо дуже ретельненько…​

А тоді пролунав гуркіт, ніби громовиця, і очі Герміони широко розплющились від шоку, перш ніж вона встигла стриматися. В її розширеному полі зору бився в конвульсіях м’яко-загрозливий хлопець, жовті арки енергії обплутували його, наче гігантські палаючі хробаки. Паличка вилетіла йому з руки, коли він впав був на підлогу, смикаючись, а за мить він вже лежав нерухомо.

 — Зараз всі сплять? — спитав якийсь голос. — Добре.

Сьюзен Боунз підвелася з підлоги там, де стояв був м’яко-загрозливий хлопець, — її шия досі були химерно зігнута. Тоді вона повертіла головою, такий собі повсякденний рух, і голова встала на місце.

Круглолиця першокласниця стояла перед двома цькувальниками, уперши руки в боки.

Широко всміхалася.

Захищена фасетчатим блакитним мерехтінням.

 — Багатозільна настійка! — сплюнула цькувальниця.

 — Багатозіліус Реверсо! — прогримів той цькувальник, що лишився на ногах.

Щось схоже на дзеркальний шалик вирвалося з його палички…​

Не зустрівши спротиву пройшло крізь мерехтіння, що оточувало Сьюзен…​

На мить, вона засяяла дивним віддзеркаленим світлом, як віддзеркалення самої себе…​

А тоді сяяння згасло.

Юна дівчина досі стояла там, досі — уперши руки в боки.

 — Помилочка, — сказала Сьюзен.

 — А ось вам правда, — сказала Сьюзен. — Раптом вас не попереджали…​

Її маленька рука підвела паличку — вид був дещо розмитий через блакитний захисний екран.

 — Не займайте пафів, — сказала Сьюзен, і з сірого спалаху — такого яскравого, що Герміоні заболіли її напівприкриті очі, — почалася справжня бійка.

Вона тривала деякий час.

Якась частина стелі оплавилася.

Дівчина-цькувальник спробувала благати про помилування, обіцяла, що вони підуть і візьмуть із собою Джаґсона, але Сьюзен проревіла прокляття, яке Герміона впізнала, — це було закляття «страхітливий параліч Абі-Делзіма», заборонене законом у сімох країнах.

Зрештою, цькувальниця непритомною непорушно лежала на підлозі, а останній цькувальник накивав п’ятами, полишивши тіла своїх друзяк позаду, а Сьюзен знову сперлася об стіну, вся спітніла, в обпаленій мантії, вся в якихось вогких плямах. Вона хапала ротом повітря, вчепившись лівою рукою у праве плече.

За деякий час Сьюзен випростувалася, і звернула погляд туди, де її подруги-чарівниці спали на підлозі.

Ну, туди, де вони мали б спати на підлозі.

Лаванда вже сіла, її очі, як два кавуни.

 — Що за…​ — почала Лаванда.

 — Це…​ — сказала Трейсі.

 — Що за? — сказала Герміона.

 — Я хочу сказати, що за? — сказала Парваті.

 — Круто! — сказала Лаванда.

 — От дідько, — сказала Сьюзен Боунз. Її обличчя вже до того було дещо бліде під шаром поту, а тепер ставало дедалі блідішим, майже лячно білим. — Ааа…​ чи не вдасться либонь мені вас переконати, що вам це все привиділося?

Дівчата швидко обмінялися поглядами. Герміона подивилася на Парваті, Парваті — на Лаванду, Лаванда ненадовго зітнулася очима з Трейсі.

Всі четверо подивилися назад на Сьюзен і заперечно замотали головами.

 — От дідько, — повторилася Сьюзен. — Слухайте, я повернусь за декілька хвилин, але мені дійсно треба йти, будь ласка, не кажіть нікому нічого, па-па!

І Сьюзен вибігла з холу, рухаючись напрочуд швидко, перш ніж хтось встиг бодай слово вимовити.

 — Ні, серйозно, що? — сказала Парваті.

 — Інервація, — сказала Герміона, направивши паличку на Дафну, тіло якої вони до того не бачили; Лаванда направила свою паличку на Анну й зробила те саме.

Анна розплющила очі й відчайдушно кинулася підводитися, проте напівдорозі поточилася і впала назад.

 — Все добре, Анно! — сказала Лаванда. — Ми перемогли.

 — Ми що? — обурилася Анна, що лежала маленькою грудкою на підлозі.

Дафна не ворушилася, але Герміона побачила, що її грудна клітина здіймається й опускається, і ритм дихання нібито нормальний.

 — Я гадаю, вона в порядку, — сказала Герміона, — але…​ Їй знадобилася секунда щоб ковтнула слину — в роті пересохло. Все це зайшло надто, надто, надто далеко. — Я гадаю, ми маємо відвести Дафну до мадам Помфрі…​

 — Звісно, звісно, лише дайте мені секундочку, і я, мабуть, буду в нормі, — сказала Парваті.

 — Я перепрошую, — озвалася Анна чемно, але твердо. — Як саме ми перемогли? І чому зі стелі крапає?

Повисла пауза.

 — Це все Сьюзен, — сказала Трейсі.

 — Еге ж, — сказала Парваті, її голос лише зовсім трохи тремтів. Вона встала і тепер намагалася привести до ладу свою мантію з червоним оберемком, — виявляється, Сьюзен Боунз — спадкоємиця Гафелпаф, і вона впоралася знайти давно загублений вхід до кімнати Старанної Праці й Тренування Гельґи Гафелпаф.

 — Га? — перепитала Анна, що обмацувала себе, щоб упевнитися — всі частини тіла на місці. — Я гадала, що це професорка Спраут намагалася дати нам Цінний Повчальний урок…​ Сьюзен?

Поступово Герміона приходила до тями. Все це тривало не більше тридцяти секунд цілковитого жаху, принаймні, того часу, що вона була притомна.

 — Насправді, — обережно сказала Герміона, коли її мізки знову запрацювали, — я майже впевнена, що це таки лише оповідки професорки Спраут, цього не було ані в «Історії Гоґвортсу», ані в жодній іншій книзі…​

 — Вона подвійна відьма! — заверещала Трейсі, її голос майже зривався на писк. — Так, вона! Вона одна з них! Увесь цей час була!

 — Що? — зойкнула Парваті, обернувшись навколо себе, щоб подивитись на Трейсі. — Це найдурніше, що…​

 — Ну звісно! — сказала Лаванда, вона вже стояла на ногах і навіть підстрибувала від збудження. — Я мала здогадатися!

 — Сьюзен що? — спитала Герміона.

 — Подвійна відьма! — відповіла Трейсі.

 — Розумієш, — заторохтіла Лаванда, — завжди ходили ці історії, про цих дітей, що народилися суперчарівниками і вміли насилати закляття, які більше ніхто не міг, і про цілу таємну школу, що прихована десь у Гоґвортсі, з класами й таким іншим, що їх лише ті діти можуть бачити й відвідувати…​

 — Це лише байки! — заволала Парваті. — У реальному житті такого не буває! Себто, так, звісно, я теж читала всі ці книжки…​

 — Одну секундочку, будь ласка, — попросила Герміона. Мабуть, вона таки не зовсім відійшла. — Ви хочете сказати, що, хоча ви вже потрапили в чарівницьку школу і все таке, ви все одно мрієте потрапити до подвійної чарівницької школи?

Лаванда подивилася на неї спантеличено.

 — А що? — сказала Лаванда. — А хто б не хотів отримати екстра-супер магічні здібності? Це було б ніби призначення і все таке інше! Це б означало, що ми особливі!

Анна згідно кивнула, дивлячись на них знизу вгору, — вона підповзла була до Дафни й перевіряла, чи цілі в неї кістки.

 — Я б хотіла бути подвійною відьмою, — сказала Анна, і додала, трошки сумно, — хоча я не вірю, що таке насправді існує…​ що конкретно Сьюзен робила, хто бачив? Я хочу сказати, ви впевнені, що вам це все не привиділося після оглушення?

Герміона вже ніяк, ніяк не могла це все прокоментувати.

 — О ні, — простогнала Трейсі. Слизеринка стрімко розвернулася, щоб подивитися на вхід у коридор, її мантія закрутилася в повітрі. — О ні! Нам треба забиратися звідси! Ми маємо піти, доки Сьюзен не повернулася з кимось, хто зможе суперзабуттятнути нас!

 — Сьюзен не вчинить так з нами! — заперечила Парваті. — Я хочу сказати, навіть якби дійсно існувала…​

 — ЩО ТУТ КОЇТЬСЯ? — проревів високий писклявий голос професора Флитвіка, який увірвався у частково оплавлений коридор як маленький, небезпечно щільний згусток чистої академічної люті. За ним, задихаючись, трюхикала сполотніла Падма.

* * *

 — Що трапилось? — кинула Сьюзен у напрямку дівчини, що була викапана вона сама, за винятком попаленої, вогкої від поту мантії.

 — Оо, чудове питання! — сказала інша Сьюзен Боунз, швидко здираючи з себе рештки позиченого одягу. Секундою пізніше вона почала метаморфуватися назад, у більш звичну подобу Німфадори Тонкс. — Вибач, але сама я нічого не придумала, тож у тебе приблизно три хвилини, щоб вигадати відповідь…​

* * *

Як потім уїдливо зазначила Дафна Ґрінґрас, головний недолік хитрого плану Герміони, згідно якого очки знімуть однаково з кожного гуртожитку, полягав у тому, що це не стосувалося покарань.

Вони всі домовилися не патякати про загадкові сили Сьюзен — навіть Трейсі, після того, як Сьюзен сказала, що суперзабуттятне її, якщо та не згодиться. На жаль, за обідом вони дізналися, що хтось забув попередити цькувальників про цю домовленість, а також — що Сьюзен принесла свою душу в жертву жахливим забороненим силам, які тепер жили в її тілесній оболонці, і ось тому всі вони й отримали покарання.

 — Герміоно? — озвався до неї Гаррі Поттер, який сидів поряд за обіднім столом, — дуже обережно озвався. — Будь ласка, не ображайся, і я зрозумію, якщо ти скажеш, що це не моя справа, але я гадаю, що все це починає виходити з-під контролю.

Герміона продовжила м’яти шоколадний торт на своїй тарілці, довівши його до стану пюре з власне торту і глазурування.

 — Так, — сказала вона, і її голос міг бути трохи зарізким, — саме це я й сказала професорові Флитвіку, коли приносила йому свої вибачення, що я знаю, що все це вийшло з-під контролю, а він такий заверещав: «Та ну, міс Ґрейнджер, вам справді так здається?» — на такій писклявій ноті, що мої вуха зайнялись вогнем. Себто, справді зайнялись вогнем. Професорові Флитвіку довелося знову їх гасити.

Гаррі поклав руку собі на чоло.

 — Вибач, — сказав Гаррі з кам’яним обличчям. — Іноді мені ще буває складно призвичаїтись до таких речей. Гей, Герміоно, а пам’ятаєш, коли ми ще були юні та наївні, і гадали, що світ — це відносно зрозуміле місце?

Герміона опустила виделку і якусь мить дивилася на нього.

 — Тобі іноді хочеться бути просто маґлом, Гаррі?

 — Га? — перепитав Гаррі. — Ну звісно ж ні! Я хочу сказати, навіть якби я був маґлом, одного дня я все одно б спробував підкорити сві…​ — тут Герміона подивилася на нього, і хлопчик поквапом проковтнув останнє слово і сказав, — я хотів сказати, оптимізувати, звісно, ти ж знаєш, що я маю на увазі, Герміоно! Це я до того, що навряд чи б мої цілі якось змінилися б. Проте з магією я значно ближчий до своєї мети, ніж якби мені доводилося обмежитися набором здібностей маґлів. Якщо піти за логікою, саме тому я й вчуся в Гоґвортсі замість того, щоб не зважати на нього й розбудовувати кар’єру в нанотехнологіях.

Герміона, покінчивши з приготуванням свого авторського шоколаднотортового соусу, почала вмочувати туди морквинки й гризти їх.

 — Чому ти питаєш? — сказав Гаррі. — Хіба тобі хочеться назад у маґлівський світ?

 — Не зовсім, — сказала Герміона, хрумкаючи одночасно морквою й шоколадом. — Мені просто було якось химерно, що мені взагалі захотілося бути чарівницею…​ Ти хотів бути чаклуном, коли був маленький?

 — Звісно, — швидко сказав Гаррі. — А ще я хотів мати здібності до телекінезу, суперсилу, покриті адамантієм кістки, власну летючу фортецю, а іноді мені було сумно, бо відчував — можливо, доведеться обмежитися долею славетного науковця й астронавта.

Герміона кивнула.

 — Знаєш, — тихо промовила вона, — Я гадаю, що відьми і чарівники, що ростуть тут, насправді не цінують магію належною мірою…​

 — Ну звісно що не цінують, — сказав Гаррі, — ось чому ми маємо перевагу. Хіба це не очевидно? Тобто, серйозно, це стало мені абсолютно очевидно протягом перших п’яти хвилин на алеї Діаґон. — На обличчі хлопця застиг спантеличений вираз, ніби він ніяк не міг второпати, чому вона приділяє увагу такій банальності.

Розділ 74. ПС, Ескалація конфліктів, ч.9

Гаррі зробив крок уперед, а тоді ще один, аж доки бентега не почала наповнювати його й діяти на нерви.

Він нічого не сказав, не здійняв руки; всеохопна бентега сама повідомить про його присутність.

З-поза зачинених дверей до кабінету надійшов шепіт — звук здолав перешкоду так, ніби жодних дверей між ними не було.

 — Зараз не мій робочий час, — пролунав холодний шепіт, — так само й час нашої зустрічі ще не настав. Я знімаю з вас десять балів Квірела — радійте, що не більше.

Гаррі зберігав спокій. Пригода в Азкабані дещо вплинула була на його оцінювання емоційних пертурбацій; втрата очка гуртожитку, що раніше мала 5 балів з десяти за шкалою значущості, тепер коливалася десь біля трьох десятих бала. Голос Гаррі також прозвучав рівно:

 — Ви висловили гіпотезу, що її можна перевірити, і в результаті перевірки її було спростовано, професоре. Ось і все, на що я хотів звернути увагу.

Коли Гаррі розвернувся, щоб піти, він почув, як позаду нього прочиняються двері, і він озирнувся, дещо здивований таким розвитком подій.

Професор Квірел сидів, відкинувшись у своєму кріслі, його голова вільно звисала на підголівник, а перед ним у повітрі висів пергамент. Обидві руки професора із захисту лежали на столі так мляво, ніби достоту позбавлені нервових закінчень. Його можна було б прийняти за труп, якби не зимно-блакитні очі, які рухалися туди-сюди, туди-сюди.

Пергамент зник, на його місці зʼявився наступний — так швидко, що здалося, ніби папірець просто блимнув.

І ось заворушилися губи.

 — І який висновок, — прошепотіли вони, — ви з цього робите, містере Поттер?

Гаррі, вражений побаченим, постарався якнайкраще вирівняти голос і відповів:

 — Звичайні люди не завжди залишаються пасивними, а Герміона Ґрейнджер під більшою загрозою з боку гуртожитку Слизерин, ніж ви очікували.

Губи співрозмовника злегка перекривилися.

 — Ви гадаєте, я помилився зі своєю оцінкою людської природи. Та навряд чи це єдине пояснення, хлопче. Знаєш інше?

Гаррі втупився в професора із захисту, насупивши брови.

 — Набридло, — прошепотів професор із захисту. — Стій тут, доки сам не збагнеш, або забирайся.

Погляд професора із захисту продовжив бігати пергаментом, ніби Гаррі припинив існувати.

Шість пергаментів потому Гаррі зрозумів, і озвучив свій здогад:

 — Ви гадаєте, що ваше передбачення не справдилося через втручання іншого фактора, якого не було у вашій моделі. Якась причина, через яку гуртожиток Слизерин ненавидить Герміону більше, ніж вам здавалося. Це як коли орбітальні розрахунки для Урана виявилися хибними, і проблема полягала не в законах Ньютона, а в тому, що тоді ніхто не знав про Нептун…​

Пергамент зник, але на зміну йому не прийшов інший. Голова підвелася з підголівника, очі подивилися прямо на Гаррі, а голос прозвучав тихо, але не безбарвно.

 — Я гадаю, хлопче, — мʼяко сказав професор Квірел майже нормальним голосом, — що, якби весь Слизерин ось так вже надто ненавидів її, я б це помітив. І все ж таки троє провідних бійців цього гуртожитку зробили радше щось, ніж нічого, не зваживши на ризик і особисту ціну такого вчинку. Яка сила могла б їх мотивувати чи спонукати їх до дії? — крижаний блакитний зблиск в очах професора із захисту зустрівся з пильним поглядом самого Гаррі. — Можливо, якась впливова особа зі Слизерину. Тоді який зиск гадана особа отримала б від шкоди, завданої дівчині та її послідовницям?

 — Е…​ — вагомо сказав Гаррі. — Це мав би бути хтось, кому Герміона якось загрожує, або хтось, кому дістанеться вся слава, якщо з нею щось трапиться? Я не знаю нікого, хто б відповідав цим критеріям, але, втім, крім першокласників, я мало кого знаю в Слизерині.

Гаррі також спало на думку, що дедукційним методом вирахувати прихованого суперінтригана на основі єдиного, дещо неочікуваного нападу — це дещо недостатній аргумент на користь апріорно малоймовірної теорії; а втім, це ж дедукція професора Квірела…​

Професор із Захисту просто дивився на Гаррі, опустивши повіки, наче був роздратований.

 — Аа, так, — сказав Гаррі, — Я дійсно впевнений, що Драко Мелфой не має до цього жодного стосунку.

Почулося шипіння повітря, випущеного з-поміж зубів — наче зітхання.

 — Він син Луціуса Мелфоя, його підготовка відповідала дуже високим вимогам. Хай там що ви в ньому побачили, навіть у буцімто спонтанні моменти, коли крізь його маску ненадовго проступає, як вам здається, правда, — навіть тоді все побачене може бути лише частиною того образу, який він хоче вам показати.

Хіба що Драко спромігся наслати чари патронуса виключно, щоб підтримати свою акторську гру. Та вголос Гаррі, звісно, цього не сказав; натомість він лише злегка посміхнувся і зауважив:

 — Тож або ви самі ніколи насправді не читали думок Драко, або ви просто хочете, щоб я так вважав.

Запала мовчанка. Одна з рук поманила Гаррі пальцем.

Гаррі ступив всередину кімнати. Двері за ним зачинилися.

 — Такого не варто було казати вголос людською мовою, — м’яко зауважив професор Квірел. — Застосування виманології на нащадкові роду Мелфоїв? Дізнайся про таке Луціус Мелфой, він одразу б організував мою випадкову смерть.

 — Він би спробував, — сказав Гаррі. Це мало б викликати тінь посмішки в очах професора Квірела, та обличчя професора із захисту лишилось нерухомим. — Але перепрошую.

Коли професор із захисту знову заговорив, його голос повернувся до холодного шепоту.

 — Гадаю так, вбивці можна було б поспівчувати, — тут його голова запала назад, на підголів’я крісла, перекотилася на бік, очі перервали контакт з очима Гаррі. — Та ці маленькі ігри й так ледь чи мене цікавлять. Додати ще виманологію — і це взагалі перестане бути грою.

Гаррі не знав, що й казати. Він раз чи два бачив професора Квірела у гніві, та цей його стан здавався більш порожнім, чи що, і Гаррі гадки не мав, як реагувати.

«Що вас непокоїть, професоре Квірел?» — він же не міг таке запитати.

 — А що вас цікавить? — спитав Гаррі за кілька хвилин, коли сформував дещо безпечнішу стратегію спрямування уваги професора Квірела на позитив. Гаррі чомусь здалося, що професор не оцінить результатів експериментальних досліджень, згідно з якими, щоб бути задоволеним життям, слід записувати в щоденник, за що ти вдячний сьогодні.

 — Я скажу вам, що мене не цікавить, — сказав крижаний шепіт. — перевірка обов’язкових за програмою рефератів мене не цікавить, містере Поттер. Та я обіймаю посаду професора із захисту в Гоґвортсі, і я доведу цю справу до кінця. Ще один пергамент виринув перед головою професора Квірела, і його очі почали його переглядати. — Різ Белка мала високу посаду в моїх військах, перш ніж її охопило це шаленство. Я запропоную їй альтернативу відрахування — розповісти мені, що саме змусило її так діяти. Я їй дуже докладно поясню, що станеться, якщо вона збреше. Читати обличчя я все ж таки собі дозволяю.

Професор із захисту вказав кудись за спину Гаррі, на двері.

 — Втім, чи то ви помилилися щодо людської природи, — зауважив Гаррі, — чи то в Слизерині діє якась невідома сила — у будь-якому разі Герміона Ґрейнджер у більшій небезпеці, ніж ви передбачали. Останнього разу це були три сильних бійці, а що ж буде далі…​

 — Вона не бажає ані моєї допомоги, ані вашої, — заперечив м’який холодний голос. — Ваші проблеми вже не здаються мені такими цікавими, як раніше, містере Поттер. Ідіть.

* * *

Якимось чином, хоча всі вони були рівні, і вона точно не була головною, завжди так виходило, що Герміона перша брала слово в таких ситуаціях.

Чотири столи в їдальні Гоґвортсу, чотири гуртожитки за сніданком — всі зиркали туди, де вони, вісім членів С.С.Р.А.Г.Ч., зібралися купкою.

Професор Флитвік також суворо зиркав на них з Високого столу. Герміона туди не дивилася, але відчувала погляд професора Флитвіка потилицею. Буквально відчувала. Вкрай химерне відчуття.

 — Чому ви сказали Трейсі, що бажаєте поговорити з нами, містере Поттер? — різко спитала Герміона.

 — Професор Квірел вчора ввечері виключив Белку з її війська, — сказав Гаррі Поттер. — Та з усіх позапрограмних заходів із захисту. Хтось із вас розуміє значення цієї події? Міс Ґрінґрас? Падмо?

Гаррі обвів їх усіх поглядом. Герміона спантеличено перезирнулася із Падмою, а Дафна заперечно похитала головою.

 — Що ж, — тихо прокоментував Гаррі, — насправді я на це й не сподівався. А означає це, що ви у небезпеці, і я не знаю, наскільки велика ця небезпека, — хлопчик розправив плечі й подивився Герміоні прямо в очі. — Я не збирався таке казати, але…​ Я лише хотів запропонувати вам будь-який захист, що я його зможу забезпечити. Можу дати усім зрозуміти, що всі, хто стає вам на заваді, стає на заваді Хлопчику-Що-Вижив.

 — Гаррі! — обурено озвалася Герміона. — Ти знаєш, що я не хочу…​

 — Дехто з них і мої друзі теж, Герміоно. — Гаррі не відводив погляду. — І це їхнє рішення, а не твоє. Падмо? Ти сказала мені, що я нічого тобі не винен за те, що зробив, — таке зазвичай кажуть друзі.

Герміона відірвала погляд від Гаррі й подивилася на Падму — та похитала головою.

 — Лавандо? — спитав Гаррі. — Ти добре билася у лавах мого війська, і я битимуся за тебе, якщо ти забажаєш.

 — Дуже дякую, генерале! — відказала Лаванда. — Тобто, містере Поттер. Але ні. Я — героїня, до того ж ґрифіндорка, і я здатна сама дати собі раду.

Запала мовчанка.

 — Парваті? — правив своє Гаррі. — Сьюзен? Анна? Дафна? Я не так добре знаю кожну з вас, але я запропонував би такий захист будь-кому, хто б до мене із цим звернувся, гадаю.

Одна за одною, чотири дівчинки похитали головами.

Тоді Герміона зрозуміла, до чого все йде, але не бачила, що можна вдіяти з цього приводу.

 — А як же моя вірна солдат, Трейсі з Хаосу? — спитав Гаррі Поттер.

 — Чесно? — глитнула повітря ротом Трейсі, не звертаючи жодної уваги на гострі погляди Герміони й решти дівчаток. Руки Трейсі злетіли до її лиця, ніби прикриваючи рум’янець, якого насправді не було, Герміона ж бачила; її карі очі, якщо не сяяли, то принаймні дуже широко розплющились. — Ви ладні таке зробити? Для мене? Тобто…​ тобто, звісно, без питань, генерале Хаосу…​

* * *

Тож саме того ранку Гаррі Поттер підійшов спочатку до стола Ґрифіндору, потім до стола Слизерину, і пояснив обом гуртожиткам, що якщо хтось образить Трейсі Девіс, незалежно від того, що вона у той час робитиме, то цитата, відчує на собі істинне значення Хаосу, кінець цитати.

Драко знадобилася неабияка витримка, щоб не почати битися головою об свою таріль з бутербродами.

Цькувальники Гоґвортсу не те щоб мають наукові схильності.

Та навіть вони, Драко це знав, захочуть перевірити цю гіпотезу.

* * *

Спілка Сприяння Руху Англійських Героїнь-Чарівниць не робила спеціального оголошення. Здавалося, не мало сенсу це оголошувати. Та всі вони тихо вирішили (чи, у випадку Лаванди, погодилися з дуже гучними аргументами товаришок) зробити перерву у боротьбі зі цькувальниками, принаймні, доки старости гуртожитків не припинять дивитися на них з осудом, а старші учні не припинять штурхати Герміону об стіни.

Дафна сказала була Мілісент, що вони роблять перерву.

Тому Дафна неабияк здивувалася, коли за декілька днів їй до сніданкового столу доправили пергамент, на якому тремтячими каракулями були виведено таке:

О другій по обіді на верхівці сходів до бібліотеки ДУЖЕ ВАЖЛИВО всі мають там бути — Мілісент

Дафна роззирнулася, та ніде у Великій залі Мілісент не побачила.

 — Повідомлення від твого інформатора? — перепитала Герміона, коли Дафна все їй розказала. — Дивно як…​ Я не…​

 — Що ти не? — перепитала Дафна, коли рейвенкловка обірвала себе посеред речення.

Генерал Сонечка потрусила головою і сказала:

 — Слухай, Дафно, я гадаю, нам треба знати, звідки беруться ці повідомлення, перш ніж їх слухатись. Подивися, що трапилося минулого разу, хто міг знати, де будуть ті троє цькувальників, якщо вони були не заодно?

 — Не можу сказати, — відповіла Дафна. — Себто, нічого не можу сказати, але я знаю, звідки йдуть ці повідомлення, і я знаю, як хтось може знати.

Герміона подивилася на Дафну — в цю мить учениця з Рейвенклову підозріло нагадувала професорку Макґонеґел.

 — Ясненько, — сказала Герміона. — А ти знаєш, як Сьюзен раптово перетворилася на супердівчину?

Дафна похитала головою і відповіла:

 — Ні, але я гадаю, це може бути дуже важливо, що, отримавши повідомлення про те, де ми маємо бути, ми всі маємо там бути.

Дафна не бачила що трапилося було зі Сьюзен після того, як вона, Дафна, спробувала обійти пророцтво, утримавши Сьюзен деінде. Та їй потім розповіли, і тепер Дафна боялася, що…​

Боялася, може, вона…​

Можливо, вона могла щось Зіпсувати…​

 — Ясненько, — сказала Герміона, виконуючи Погляд Макґонеґел на біс.

* * *

Видавалося, ніхто не знав, де це почалося і хто це почав. Якби хтось спробував відстежити джерело, відмотуючи назад слово за словом, натяк за натяком, то побачив би величезний ланцюжок, замкнений у коло.

Перегрина Дерика постукали по плечу, і він пішов з уроку зіллєваріння ще вранці.

Джеймі Асторґа почув, як хтось шепоче йому у вухо за обідом.

Роберт Джаґсон Третій знайшов крихітну складену записку в себе під тарілкою.

Карл Слоупер підслухав, як про це шепочуться двоє старших ґрифіндорців, і вони обдарували його значущими поглядами, коли проходили повз.

Ніхто не міг згадати, звідки пішла чутка, чи хто перший сказав це вголос, та це була інформація про місце, про час, і про колір — він мав бути білим.

* * *

 — Всі й кожна з вас мусять абсолютно чітко це розуміти, — сказала Сьюзен Боунз. Учениця Гафелпафу, а може, якась невідома сила, що її захопила, вже навіть не намагалася поводитися, як звичайно. Круглолиця дівчинка крокувала коридорами твердою, впевненою ходою. — Якщо ми дістанемося туди, і там лише один цькувальник, то добре, можемо битися з ним як зазвичай. Мої таємні суперсили не активуються, якщо нема загрози для безневинних. Втім, якщо з шафи вистрибнуть п’ять семикласників, ви знаєте що робити? Правильно, вам треба тікати й дати мені з ними битися. Опціонально можна знайти й привести вчителя, та найважливіше — ви мусите втекти, щойно я проб’ю для вас прохід. У таких бійках, ви — клопіт. Ви — цивільні мішені, що я мушу піклуватися про їхню безпеку. Тому ви заберетеся звідти якнайшвидше і не будете намагатися робити бодай щось героїчне. Бо інакше, щойно ви виберетесь із лікарняного відділення, я особисто прийду і надеру ваші дупи прямо поряд з лікарнею. Все ясно?

«Так», — пискнула більшість дівчаток, хоча, у випадку Анни, це прозвучало як: «Так, леді Сьюзен!»

 — Не називай мене так, — обірвала її Сьюзен. — І я щось вас не почула, міс Браун! Я попереджаю вас, у мене є друзі, що пишуть п’єси. Зробите щось дурне, і нащадки запам’ятають вас як дурепу-Лаванду, королеву заручниць.

(Герміону почало неабияк хвилювати, скільки ще учнів у Гоґвортсі мають загадкову темну сторону, як Гаррі, і наскільки ймовірно, що в неї самої така виросте, якщо забагато з ними спілкуватися.)

 — Згода, капітане Боунз, — сказала Лаванда із неабиякою повагою, і ось вже вони звернули за ще один ріг на найкоротшому шляху до бібліотеки. Наразі вони опинилися в доволі широкому коридорі з шістьма подвійними дверима, по три з кожного боку. — Скажіть, якщо ваша ласка, чи могла б я якось стати подвійною відьмою?

 — Запишись на підготовчу програму аврорів на шостому році навчання. — відповіла Сьюзен. — Це найкраще що є, після подвійної відьми. Так, а якщо славетний аврор запропонує тобі своє керівництво під час літнього стажування, не слухай нікого, хто тобі скаже, начебто він жахливо впливає на людей і ти майже точно загинеш.

 — Так, так, зрозуміло, — швидко закивала Лаванда.

(Падма, якої не було минулого разу, позирала на Сьюзен дуже скептично.)

Раптом Сьюзен завмерла на місці, вгору злетіла її паличка, вона вимовила «Протеґо Максимус!»

Від викиду адреналіну Герміону затрусило, і ось вже вона дістає паличку й розвертається…​

Але не бачить нічого страшного крізь блакитне мерехтіння, що їх тепер оточує.

Інші дівчатка, які так само зайняли бойові позиції, теж були спантеличені.

 — Перепрошую! — сказала Сьюзен. — Вибачте, дівчата. Дайте мені хвилинку, я перевірю, чи це безпечне місце. Я тут декого згадала й одразу подумала, що цей коридор, в якому ми зараз, з усіма цими дверима — ну просто ідеальне місце для засідки.

Запала тиша.

 — Так, — пролунав грубий чоловічий голос, спотворений якимось гудінням, і через це невпізнанний.

Всі шість пар подвійних дверей розчахнулися.

Всередину линув потік білих мантій, маскувальних білих мантій без ознак приналежності до гуртожитку, без облич, які були надійно приховані білою матерією каптурів. Їх прибувало й прибувало, аж доки вони не заповнили собою величезний коридор так, що годі було й порахувати. Не менше п’ятдесяти мантій, видається. Точно понад тридцять. Всі вони були оточені блакитним мерехтінням.

Сьюзен сказала декілька Вкрай Поганих Слів, таких огидних, що у будь-якій іншій ситуації Герміона би помітила.

 — Те повідомлення! — заволала нажахана Дафна. — Воно було не від…​

 — Мілісент Булстроуд? — уточнив голос із гудінням. — Ні, не від неї. Розумієте, міс Ґрінґрас, якщо одна й та сама дівчинка відсилає через систему Слизерину повідомлення кожного дня, що ви бʼєтеся із цькувалником, скоро хтось іще обовʼязково зверне на це увагу. Нам доведеться переговорити з нею після того, як ми закінчимо тут з вами.

 — Міс Сьюзен, — сказала Анна, і в її голосі почало чутися тремтіння, — а чи не будете ви настільки супер, щоб…​

Море рук здійняло палички. Серія сліпучих зелених спалахів, масивна атака заклять-пробивачів щитів, і ось уже нема захисного купола навколо них, а Сьюзен впала на коліна і тримається за голову.

З обох кінців коридору постали бар’єри зі щільної чорноти. За подвійними дверима, там, де Герміоні було щось видно, були самі лише порожні класи й глухі кути.

 — Ні, — сказав чоловічий голос, замаскований гудінням, — вона не могла б. Раптом ви не помітили, ви розлютили дуже багато людей, і ми не маємо наміру програвати цього разу. Гаразд, усі, цілься!

Палички довкола периметра знову взяли ціль — достатньо низько і точно, щоб закляття не зрикошетило на своїх, якщо не влучить.

А тоді ще один чоловічий голос, теж замаскований схожим гудінням, раптом сказав: «Гоменум Ревеліо!»

За мить вибухнула ще одна серія пробивачів щитів та атакуючих заклять — всі рефлекторно атакували раптом виявлену постать і розбили щити, які майже одразу почали формуватися навколо неї…​

А тоді, коли ця постать впала додолу, — запала шокована тиша.

 — Професор Снейп? — сказав другий голос. — Це він втручався увесь цей час?

На кам’яній підлозі лежав непритомний майстер зіллєваріння Гоґвортсу; його заплямована мантія сколихнулася один останній раз, перш ніж влягтися на долівці; паличка викотилася з його безпомічної руки.

 — Ні, — сказав перший чоловічий голос, трохи менш впевнено. Та мовець зібрав себе до купи: — Ні, це абсолютно неможливо. Він чув, як ми передаємо звістку, і, вочевидь, прийшов простежити, щоб знову хто-небудь чогось не зіпсував. Ми його потім розбудимо, перепросимо, він забуттятне дрібноту, щоб вони цього не пам’ятали, він учитель, йому можна. Хай там як, упевнімось, що більше нас ніхто не потурбує. Верітас Окулум!

У відповідь пролунало, мабуть, повні дві дюжини різноманітних заклять, та жодних більше невидимих людей не з’являлося. Одне з цих заклять примусило серце Герміони болісно стиснутись; вона впізнала його. Це закляття вона була бачила в описі Плаща невидимості; і хоча воно не викрило б носія Плаща, та здатне було виявити, якщо Плащ чи певні інші артефакти перебували поблизу.

 — Дівчатка? — прошепотіла Сьюзен. Вона повільно підводилася на ноги, хоча Герміона бачила — їй це важко давалося. — Дівчата, вибачте за те, що я ото була сказала. Якщо маєте на прикметі щось розумне та геройське, що можна було б утнути, — утніть, будьте такі ласкаві.

 — Ой, точно, — відгукнулася на це Трейсі Девіс, і голос її тремтів. — Я майже забула, — слизеринка підвищила голос.

 — Гей, ви всі! — проверещала Трейсі не дуже впевнено. — Гей, ви що, і мене збираєтеся скривдити?

 — Взагалі-то так, і тебе, — відповів гудючий голос ватажка. — Збираємося.

 — Але ж я під захистом Гаррі Поттера, і ви це знаєте! Той, хто спробує мені зашкодити, пізнає справжнє значення Хаосу! То що, ви мене відпустите? — це мало б прозвучати мужньо. А прозвучало благально.

Їхні супротивники притихли. Декілька каптурів розвернулись, щоб бачити один одного, потім розвернулися до дівчаток.

 — Гм…​ — сказав гудючий чоловічий голос. — Гм…​ ні.

Трейсі Девіс сховала свою паличку до мантії.

Повільно, підкресленим виваженим рухом, вона підняла правицю над головою та з’єднала разом великий і вказівний пальці.

 — Вперед, — сказав той голос.

І Трейсі Дейвіс клацнула пальцями.

Запала тиша, довга і жахлива.

Нічого не сталося.

 — Ну що ж, — почав голос ватажка…​

Трейсі заговорила, чи то забелькотіла, ще вищим і дуже нетвердим голосом: «Акатло, мандатус сам». Її рука, витягнута ще вище, вдруге клацнула пальцями.

Безіменний холод пробіг в Герміони спиною, вона здригнулася від остраху і відчула раптову дезорієнтацію — ніби під нею щойно нахилилася підлога, і вона от-от зіслизне кудись у невідому зовнішню темряву.

 — Що вона…​ — почав гудючий жіночий голос.

Обличчя Трейсі було зблідле, спотворене страхом, та губи її рухались, викидали назовні звуки тонкого речитативу: «Мабра, брагоринн, мабра…​»

В обмеженому просторі коридору раптом дмухнув холодний вітер, ніби темне дихання ковзнуло по їхніх обличчях і доторкнулося до рук льодом.

 — Вогонь на неї на рахунок три! — прокричав основний голос. — Один, два, три!

І ось приблизно сорок голосів проревіли закляття, створивши концентричний вибух вогняних блискавок, що вдарився об стіни широкого коридору і запалав яскравіше за сонце…​

…​за мить до удару блискавок навколо дівчаток зʼявився темно-червоний восьмикутник. Усі блискавки зникли, торкнувшись його поверхні, і ще за мить він також зникнув.

Герміона це бачила, бачила, але все одно не могла собі уявити; вона не могла собі уявити захисні чари настільки потужні, щоб протистояти армії.

А голос Трейсі провадив далі свій речитатив, який звучав все гучніше й впевненіше. На обличчі її застиг такий вираз, ніби вона намагалася щось згадати дуже близько до тексту.

Шафл, дафл, мазл, маф.

Фіста, віста, міста-каф.

І ось вже всі присутні, і героїні, і цькувальники, відчули, як чиясь темна воля тисне на них, як тремтить повітря, як щось накопичується і зростає. Все блакитне мерехтіння навколо білих мантій, всі захисні чари, все вимкнулося було, хоча жодне видиме закляття їх не торкалося. Подеколи спалахувало світло — хтось розпачливо бив якимись закляттями, та всі вони сходили нанівець посеред повітря, згасали, як полум’я свічок, якщо доторкнутися ним до води.

Чорні бар’єри, які затуляли були коридор з двох боків, розтанули як дим під цим зростаючим тиском. Втім, після зникнення бар’єрів стало видно, що виходи запечатані, заблоковані фільонками з чорного металу, поплямованого чимось схожим на кров. Коли Трейсі проспівала «Лемаранш, Плач, Лемаранш», жахливе блакитне сяйво почало точитися крізь металеві фільонки; і ось шість подвійних дверей одночасно гупнули — зачинилися, а цькувальники в білих мантіях впали у паніку — накинулися на них із кулаками й виттям.

І ось Трейсі різко викинула руку ліворуч від себе і прокричала «Корнас!», тоді вказала пальцем кудись вниз і гримнула «Слаанес!», потім — нагору («Нурголс!»), і, нарешті, праворуч, «ЦЗІНЧІ!»

Трейсі замовкла, глибоко вдихнула повітря; Герміона опанувала свій голос і прокричала:

 — Зупинися! Трейсі, ні!

Та на губах Трейсі блукала дивна, шалена посмішка. Вона ще вище здійняла руку й клацнула пальцями втретє; а коли вона знову заговорила, то здавалося, ніби її тонкому дівчачому голосу підспівує невидимий басовий хор:

Темрява, темніша за темряву, чорніша за найглибшу чорноту.
Похована під потоком часу…​
Від темряви до темряви голос твій лунає в порожнечі,
Невідома ані смерті, ані життю.

 — Що ти робиш? — вереснула Парваті, зібралася було смикнути слизеринку додолу, бо та ото почала здійматися у повітря.

Дафна зі Сьюзен схопили Парваті за руку в ту саму мить, коли Дафна крикнула:

 — Не треба, ми не знаємо, що станеться, якщо перервати ритуал!

 — Ну а що станеться, якщо його ЗАВЕРШИТИ? — закричала Герміона, в неї мозок ладен був цієї ж миті розплавитись.

Обличчя Сьюзен побіліло, мов крейда, і вона прошепотіла:

 — Вибачай, Дикозоре…​

А Трейсі провадила своє, і злітала все вище і вище, її чорне волосся несамовито тріпотіло на холодному вітрі:

Ти, що знаєш прохід, ти, що є проходом, ключем і охоронцем проходу:
Велю тобі відкрити шлях для нього, і з’явити його силу переді мною!

Коридор занурився в повну темряву й цілковиту тишу; і тільки Трейсі було видно й чутно, ніби більш нічого не лишилося у всесвіті, крім неї та світла, що линуло на неї з якогось невідомого джерела.

Сяйлива дівчина здійняла руку востаннє і з жахливою невідворотністю стиснула разом великий і вказівний пальці.

З темряви Герміона вдивилася в обличчя Трейсі й побачила, що очі слизеринки мають тепер точно такий зелений колір, як і в Гаррі Поттера.

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес!
Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес!
ГАРРІ ДЖЕЙМС ПОТТЕР-ЕВАНС-ВЕРРЕС!

Останній клац пролунав, як грім, а тоді…​

* * *

Гаррі прийняв доволі розслаблену позу, всівшись у глибоке крісло перед величезним столом директора Гоґвортсу: закинув ногу на ногу, дав рукам спокійно звисати з підлокітників. Гаррі, як міг, намагався не зважати на шум пристроїв довкола, хоча той з них, що був просто в нього за спиною, гукав, як сова у м’ясорубці, і ігнорувати його було нелегко.

 — Гаррі, — звернувся до нього старий чарівник по інший бік столу. Його старечий голос звучав стримано, а блакитні очі уважно дивилися на Гаррі з-під блискучих серпастих окулярів. Директор Дамблдор обрав мантію кольору пурпурової ночі; це не офіційна чорна мантія, але достатньо темна, щоб передати абсолютну серйозність, принаймні, за модними кодами світу чарівників. — Ти…​ відповідальний за це?

 — Я не можу заперечити свого впливу в цій справі, — відповів Гаррі.

Старий чарівник зняв окуляри, нахилився ближче до Гаррі через стіл, прямо подивився блакитними очима в зелені.

 — Я поставлю тобі одне питання, — тихим голосом промовив директор. — Як гадаєш, те, що ти зробив сьогодні, було…​ доречно?

 — Це були цькувальники, і вони прийшли туди з прямим наміром скривдити Герміону Ґрейнджер та сімох інших дітей-першокласників, — рівно відповів Гаррі. — Якщо я не замалий для того, щоб давати етичну оцінку моїм діям, то й вони не замолоді. Ні, директоре, вони не заслуговували смерті. Та вони заслуговували на те, щоб бути приклеєними до стелі голяка.

Старий чарівник посадив окуляри назад на ніс. Вперше за всю історію спілкування з ним, Гаррі здалося, що директору забракло слів.

 — Мерлін свідок, — сказав Дамблдор, — я зеленого поняття не маю, як я маю на таке реагувати.

 — Саме такого ефекту я хотів досягти, — сказав Гаррі. Він відчував, що в таку мить варто насвистувати веселу мелодію, та, на жаль, він так і не набув стабільних навичок у жанрі свисту.

 — Мені не треба питати тебе, хто є безпосередньо відповідальним, — сказав директор. — Лише три чаклуни в Гоґвортсі мають достатньо могутності. Сам я цього не робив. Северус запевнив мене, що він до цього не причетний. А ось третій…​ — директор обурено похитав головою — Ти позичив професорові із захисту свій Плащ, Гаррі. Я не думаю, що це було мудро. Бо тепер, коли Квірел з його допомогою приховався від простих заклять, він точно зрозумів, що це смертельна реліквія — і це якщо він не здогадався про це тієї ж миті, як Плащ вперше торкнувся його шкіри.

 — Професор Квірел вже був прорахував, що я володію плащем-невидимкою, — сказав Гаррі. — Знаючи його, він, мабуть, також здогадався, що йдеться про смертельну реліквію. Але в цьому випадку, директоре, професор Квірел приховувався під однією з тих білих мантій з каптурами.

Директор помовчав.

 — Як хитро, — сказав він тоді. Директор відкинувся на спинку свого трону і зітхнув. — Я розмовляв був зі професором із захисту. Ото щойно перед тобою. Я не дуже уявляв, що йому сказати. Тож я сказав йому, що те, що він зробив, не відповідає політиці Гоґвортсу з питань підтримання дисципліни у коридорах і, як мені здається, не личить робити вчителю в Гоґвортсі.

 — І що професор Квірел вам на це відповів? — спитав Гаррі, який вважав поточну політику Гоґвортсу щодо забезпечення дисципліни в коридорах малоефективною.

Директор здавався понурим.

 — Він сказав: «Ну то звільніть мене».

Гаррі якось стримався, щоб не зааплодувати.

Директор насупився.

 — Але чому він це зробив, Гаррі?

 — Бо професор Квірел не любить шкільних цькувальників, а я до того ж дуже ввічливо попросив, — сказав Гаррі. А ще йому було нудно, і я хотів якось його розрадити. — Або так, або це частина якоїсь неймовірно хитрої інтриги.

Директор встав з-за столу і почав крокувати туди-сюди перед вішаком, на якому висів Сортувальний капелюх і червоні капці.

 — Гаррі, тобі не здається, що все це вийшло…​

 — Крутецько? — запропонував Гаррі.

 — Повністю й остаточно вийшло з-під контролю більше пасує, — виправив його Дамблдор. — Я не певний, що колись іще за всю історію цієї школи ситуація була такою…​ У мене немає слова для опису цієї ситуації, Гаррі, бо вона ніколи не була такою, тож нікому не треба було вигадувати доречних слів.

Гаррі спробував би добрати слова, щоб висловити, наскільки до смаку йому цей комплімент, от тільки рот його був надто зайнятий смакуванням.

Директор споглядав його дедалі серйозніше.

 — Гаррі, ти хоч трошечки усвідомлюєш, чому ці події мене бентежать?

 — Чесно? — відповів Гаррі, — Ні, не дуже. Тобто, звісно що професорка Макґонеґел, наприклад, протестує проти всього, що хоч якось порушує нудну монотонність шкільного життя в Гоґвортсі. Але ж професорка Макґонеґел не з тих, хто підпалює курча.

Зморшки на старечому обличчі Дамблдора поглибшали.

 — Ти не розумієш мого збентеження, Гаррі, — тихо сказав директор. — Але ж сьогодні в цих стінах відбулася повномасштабна битва!

 — Директоре, — Гаррі силкувався зберігати шанобливий тон. — Не ми з професором Квірелом влаштували битву. Це була ініціатива цькувальників. Ми лише зробили вибір на користь Світлої сторони. Я знаю, є ситуації, коли межі суспільної моралі не мають чітких контурів, але в цьому випадку лінія, що розділяє поганців і героїнь, — паркан з білого вогню заввишки метрів зо двадцять. Наше втручання, може, було химерним, але точно не було неправильним…​

Дамблдор повернувся до свого столу, всівся на свій м’який трон із глухим гупанням і закрив обличчя руками.

 — Чи я щось пропустив? — спитав Гаррі. — Я гадав, що неофіційно ви будете на нашому боці, директоре. Це було так по-ґрифіндорськи. Близнята Візлі би схвалили, Фоукс би схвалив…​

Гаррі скосив очі на золоте кубельце Фоукса — воно було порожнє: чи то фенікс мав значно важливіші справи, чи то директор не запросив був його на сьогоднішню зустріч.

 — Ось в цьому, — сказав директор старечим, втомленим, дещо приглушеним голосом, — і полягає корінь проблеми, Гаррі. Є причина, з якої відважні молоді герої не стають на чолі навчальних закладів.

 — Ну добре, — сказав Гаррі. Він не зміг повністю позбавитися скептицизму в голосі. — То що ж я пропустив цього разу?

Старий чарівник підвів голову, вираз обличчя в нього став урочистим, але з тим і спокійнішим.

 — Послухай-но, Гаррі, — сказав Дамблдор. — Послухай мене уважно; бо всі могутні мусять цього навчитися, раніше чи пізніше. Деякі речі в цьому світі є, насправді, дуже простими. Якщо піднімеш камінь і знову відпустиш, земля від того не стане важчою, зорі не зрушать зі своїх шляхів. Я кажу це, Гаррі, щоб ти знав, що я зараз не вдаю мудрість, коли кажу, що, тоді як існують прості речі, існують також і складні. Існують могутніші чаклунства, які лишають на цьому світі свій слід, і лишають слід на тих, хто їх провадить, — такий, що їх не лишають звичайні закляття. Таке чаклунство потребує вагання, потребує обміркування наслідків, потребує, щоб ти зупинився й зважив ті сліди, що воно залишить по собі. І разом з тим найвишуканіша магія, що я знаю, насправді простіша за душу звичайного простака. Люди, Гаррі, люди завжди несуть на собі слід того, що роблять самі, і того, що роблять із ними. Тепер ти розумієш — щоб стверджувати, що ти мав рацію, недостатньо показати: «ось вона, межа між героєм і злодієм!», — розумієш ти це?

 — Директоре, — відказав Гаррі рівним голосом. — це не було спонтанним рішенням з мого боку. Ні, я не знаю, який саме вплив ця подія буде мати на кожного з присутніх цькувальників. Але, якби я завжди чекав на повну інформацію, перш ніж почати діяти, я ніколи нічого не зробив би. Якщо розглянути подальший психологічний розвиток, приміром, Перегрина Дерика, то ні, побиття восьми першокласниць, либонь, не пішло б йому на користь. І ні, просто зупинити їх швидко і тихо — це теж не варіант: вони б просто зробили ще одну спробу, пізніше; необхідно було їм показати, що існує захисна сила, і що її варто боятися, — голос Гаррі лишався таким саме рівним. — Але, звісно, позаяк я — хороший хлопець, я не хотів назавжди скалічити їх, чи навіть завдати їм болю; менше з тим, покарання мало бути достатньо суворим, щоб вони його згадали, коли їм заманеться знову утнути щось подібне. Тож, зваживши очікувані наслідки так ретельно, як я тільки міг своїм обмежено раціональним інтелектом, я дійшов висновку, що наймудріше рішення — приклеїти цькувальників до стелі голяка.

Молодий герой прямо зустрів погляд старого чарівника, зелені очі незмигно дивилися в блакитні.

Та позаяк мене там не було і я нічого не робив особисто, неможливо притягнути мне до відповідальності, згідно з поточними шкільними правилами Гоґвортсу; єдиним, хто щось робив, був професор Квірел, а він — невразливий. А порушувати правила просто щоб дістати мене — нерозумна тактика для того, хто вирощує героя для битви з Лордом Волдемортом…​

Цього разу Гаррі дійсно спробував був продумати всі можливі наслідки, перш ніж зробив пропозицію професорові Квірелу; і вперше професор із захисту не назвав був його дурнем, тільки повільно всміхнувся і засміявся.

 — Мені зрозумілі твої наміри, Гаррі, — сказав старий чарівник. — Ти гадаєш, що дав цькувальникам Гоґвортсу урок. Та, якби Перегрин Дерик міг засвоїти цей урок, він не був би Перегрином Дериком. Його лише більше спровокує те, що ти зробив, — це неправильно, це несправедливо, але так воно є, — старий чарівник прикрив очі, ніби тамуючи раптовий біль, а потім знову їх розплющив. — Гаррі, найболісніша правда, що її мусить знати кожен герой, — це те, що добро не може, не мусить і не має вигравати в кожній битві. Все це почалося, коли міс Ґрейнджер вступила в бій з трьома старшими ворогами й перемогла. Якби вона цим вдовольнилася тоді, то луна від її вчинку з часом вщухла б, і все. Натомість вона зібрала команду з однокласниць і відкрито підняла паличку на виклик Перегринові Дерику та всім йому подібним; а йому подібні у відповідь могли лише підняти свої. Тож Джеймі Асторґа заходився полювати на неї, і, за природного розвитку подій, він би її переміг; це був би сумний день, але на цьому ця справа б завершилася. Вісім відьом-першокласниць не мають достатньо сил, щоб перемогти такого ворога. Але ти не міг з цим змиритися, Гаррі, не міг дозволити міс Ґрейнджер вивчити свій урок; тож ти відправив професора із захисту потайки наглядати за ними, і він проткнув щити Асторґи, коли Дафна Ґрінґрас атакувала його…​

Що? подумав собі Гаррі.

Старий чарівник провадив далі:

 — Щоразу, коли ти втручався, Гаррі, це спричиняло подальшу ескалацію конфлікту. І ось вже міс Ґрейнджер стала проти самого Роберта Джаґсона, сина смертежера, а його ще підтримують два сильних союзники. Цього разу поразка була б дуже болісною для міс Ґрейнджер. І знову, з твоєї волі й силами Квіріна, що цього разу були виявлені більш відкрито, вона виграє.

Гаррі силкувався уявити собі професора із захисту, що таємно наглядає за С.С.Р.А.Г.Ч., аби лише вберегти героїнь від біди.

 — І ось, — завершував тим часом промову старий чарівник, — так ми й прийшли до сьогодні, Гаррі, дійшли до того, що сорок чотири учні напали на вісімку першокласниць. Розгорнута битва у стінах цього закладу! Я знаю, що ти не хотів цього, але мусиш взяти на себе якусь частку відповідальності. Такого не траплялося, доки ти не вступив до цієї школи, жодного разу за всі мої десятиріччя в Гоґвортсі; ані в бутність мою учнем, ані за часи мого вчителювання.

 — Дуже дякую, — рівно відказав Гаррі. — Хоча я гадаю, що професор Квірел більше заслуговує на подяку.

Блакитні очі розширилися у подиві.

 — Гаррі…​

 — Ці цькувальники кривдили своїх жертв і в попередні навчальні роки, — почав Гаррі. Попри всі зусилля стриматися, він підвищив голос. — Та, видається, ніхто не навчив учнів, що їм можна давати здачі. Я знаю, що значно складніше заплющити очі на двосторонню бійку, аніж на те, що когось безпорадного закляли чи ледве з вікна не виштовхнули. Втім, чи двостороння бійка гірше? Мені дуже шкода, що я небагато читав з творчого доробку Ґодрика Ґрифіндора і, відповідно, не можу його цитувати, але має там щось бути про це. Битва у відкриту може й гучніша за тихе страждання жертв цькування; може й складніше вдавати, що все добре, але ж фінальний результат кращий…​

 — Ні, не кращий, — заперечив Дамблдор. — Не кращий, Гаррі. Завжди ставати на борню з темрявою, ніколи не давати злу пройти без спротиву — це не героїзм, а звичайна пиха. Навіть Ґодрик Ґрифіндор не вважав, що варто вступати у кожну війну, хоча все його життя пройшло у битвах, — голос старого чарівника був дуже тихим. — Насправді, Гаррі, твої слова — вони не злі. Ні, не злі, хоча мене й налякали. Свого часу, Гаррі, ти матимеш велику силу, матимеш владу над чаклунським світом, над іншими чарівниками. Якщо, коли цей час настане, ти й досі вважатимеш, що зло завжди мусить зустрічати спротив на своєму шляху…​ — в голосі директора зазвучала нота справжньої тривоги. — З часів заснування Гоґвортсу світ став більш ламким; маю побоювання, що він не витримає натиску ще одного Ґодрика Ґрифіндора. А він ще був не такий гнівливий, як ото ти, — старий чарівник похитав головою. — Ти занадто готовий кинутись у бійку, Гаррі. Занадто ладен кинутися в бій, і Гоґвортс навколо тебе стає більш брутальним місцем.

 — Ну, — обережно добирав слова відповіді Гаррі, — не знаю, чи вас це втішить, та, гадаю, у вас неправильне уявлення про мене. Мені теж не подобаються справжні битви. Вони страшні, жорстокі, і хтось може постраждати. Але сьогодні я не бився, директоре.

Директор знову насупився:

 — Ти надіслав замість себе професора із захисту…​

 — Професор Квірел теж не бився, — спокійно заперечив Гаррі. — Бо не було нікого достатньо сильного, щоб кинути йому виклик. Сьогодні ми не билися — ми перемагали.

Минув деякий час, перш ніж старий чарівник знову заговорив.

 — Хай там що це було, — сказав директор, — але ці конфлікти мусять припинитися. Я відчуваю напругу в атмосфері, і з кожним таким зіткненням вона зростає. Всьому цьому слід покласти край, швидко і рішуче; і ти не мусиш заважати завершенню цієї справи.

Старий чарівник вказав Гаррі на великі дубові двері кабінету, і Гаррі відбув, скориставшись ними.

* * *

Вийшовши з-посеред великих сірих гаргуйлів, що дали йому пройти, Гаррі із подивом побачив, що Квірін Квірел досі стоїть, вимкнений, під стіночкою коридору, з краєчка рота стікає цівка слини на мантію. Він так і стояв був, коли Гаррі лише підіймався до кабінету директора.

Гаррі почекав, але скоцюрблена постать так і не увімкнулася; після довгих і ніякових декількох секунд, Гаррі знову рушив уздовж коридору.

 — Містере Поттер? — озвався до нього м’який голос, коли Гаррі проминув два повороти; тихий голос, що так неприродно просочувався крізь простір.

Повернувшись назад, Гаррі знайшов професора Квірела у такому ж стані, під стіною, тільки його бліді очі тепер дивилися на нього гостро і розумно.

Вибачте, що я вас виснажив…​

Гаррі не міг сказати такого вголос. Він помітив був кореляцію між зусиллями, що їх докладав професор Квірел, і часом, якого він потребував на «реабілітацію». Втім, Гаррі гадав був, що, якщо зусилля буде занадто болісним чи руйнівним, то, звісно ж, професор Квірел просто відмовиться. Тепер Гаррі ставив собі питання, чи мав він рацію з цього приводу, і, якщо ні, як краще вибачитися…​

Професор із захисту говорив тихо, тіло його не рухалось.

 — Як пройшла ваша зустріч із директором, містере Поттер?

 — Я точно не знаю, — сказав Гаррі. — Не так, як я очікував. Видається, він вважає, що Світло має програвати значно частіше, ніж я вважаю доречним. До того ж, я не певен, чи він бачить різницю між бажанням битися й бажанням перемогти. Направду, це багато що пояснює…​

Гаррі не надто обізнаний у темі Чаклунської війни, та він прочитав був достатньо, щоб знати: «наші» тоді, скоріш за все, таки отримали доволі точне уявлення про те, хто були найгірші смертежери, і втім не відправили були кожному з них по сові з ручною гранатою протягом п’яти хвилин.

М’який-м’якенький смішок з блідих вуст.

 — Дамблдор не осягає радості від перемоги, так само як не осягає радості від гри. Скажіть мені, містере Поттер. Ви запропонували цей маленький планчик зі свідомим наміром розвіяти мою нудьгу?

 — Це було одним з багатьох моїх мотивів, — сказав Гаррі, який інтуїтивно відчув був, що не варто просто казати «так».

 — Знаєте, — спокійно й розважливо почав професор із захисту, — були ті, хто намагався якось притлумити мою депресію; і були такі, що справді покращували мій настрій. Але ви — перший, кому вдалося зробити це зумисно.

Професор, здавалося, випростався, відірвався від стіни якимись химерним зусиллям, водночас магічним і м’язовим. І ось уже він іде геть, не обертаючись на Гаррі. Лише один непомітний жест позначив, що Гаррі слід іти за ним.

 — Мені особливо сподобався той речитатив, що ви склали для міс Девіс, — почав професор Квірел, коли вони пройшли якусь відстань. — Хоча вам було б варто заздалегідь порадитися зі мною, перш ніж давати їй завчити його напам’ять, — однією рукою професор із захисту дістав зі складок мантії паличку, паличка прокреслила у повітрі коротку лінію, і віддалені звуки замку Гоґвортс зникли. — Скажіть чесно, містере Поттер, ви якимось чином дістали інформацію про теорію Темних ритуалів? Це не те ж саме, що зізнатися у використанні темних ритуалів; багато хто з чарівників знає загальні принципи.

 — Ні…​ — повільно простягнув Гаррі. Якийсь час тому він вирішив не потикатися до відділу службової літератури бібліотеки Гоґвортсу, з тієї ж причини, що роком раніше вирішив був не дізнаватися, як робити вибухівку зі звичайних домогосподарських речовин. Гаррі пишався тим, що хай там як, а в нього більше здорового ґлузду, ніж іншим здається.

 — Невже? — відгукнувся професор Квірел. Він ішов уже майже нормально, а губи скривив у химерну посмішку. — Гм, можливо, у вас уроджений талант в цій царині, виходить.

 — Так, напевно, — стомлено сказав Гаррі. — Гадаю, тоді до нього мають хист усі діти до п’яти, бо уривок із «шафл, дафл, мазл, маф» — усього лише популярна дитяча лічилка, я зустрів її в книжці доктора Сьюза «Бартоломев та Ублек».

 — Та ні, я не про це, — сказав професор Квірел. Його голос став упевненіший і гучніший, набув звичних лекторських інтонацій. — Щоб кинути звичайне закляття, містере Поттер, достатньо промовити певні слова, зробити точні рухи паличкою і витратити частку власної сили. Більш могутні закляття можна наслати так само, якщо магія ефективна та дієва. Та наймогутніша магія, щоб набути потрібної структури, вимагає не лише слів. Ви маєте виконати певні дії, і зробити значний вибір. Незначної витрати своєї сили теж недостатньо, щоб маховик почав свій рух; ритуал вимагає постійної жертви. Могутність такого закляття у порівнянні з потенційною силою закляття звичайного — це як небо і земля. Втім, багато ритуалів — насправді, більшість із них, — вимагають принаймні одну жертву, що може викликати відчуття огиди. І через це ціла царина ритуальної магії, що до неї належать найцікавіші можливості чаклунського світу, широким загалом затаврована як Темна. За декількома винятками, обумовленими традицією, звісно, — голос професора Квірела став сардонічним. — Незламна обітниця занадто корисна для деяких впливових родів, щоб повністю її заборонити, — і це при тому, що зв’язати волю людини до кінця її днів є насправді жахливим і химерним актом, значно страшнішим, ніж інші, дрібніші ритуали, що їх так соромляться і зневажають у чаклунському суспільстві. Цинік міг би дійти висновку, що ритуали заборонені скоріш не через моральні питання, а через банальну звичку. Та я відійшов від теми…​ — професор Квірел кахикнув, прочищаючи горло. — Незламна обітниця вимагає трьох учасників і трьох жертв. Той, хто приймає Незламну обітницю — це той, хто міг би повірити тому, хто клянеться, а замість цього вирішив вимагати від нього обітниці; тож вони приносять у жертву цю можливість довіри. Той, хто приносить обітницю, — це той, хто погодився зробити те, чого обітниця вимагає, тож він жертвує свободою вибору. А третій чарівник, той, хто засвідчує договір, назавжди приносить в жертву маленький шматочок власної магії, щоб вона вічно підтримувала обітницю.

 — Он воно як, — сказав Гаррі. — А я все не міг збагнути, чому це закляття не застосовується повсякчас, коли дві людини не можуть довіритися одна одній…​ хоча…​ чому чарівники на порозі смерті не надають платних послуг з зафіксування Незламних обітниць, адже вони могли б залишити гроші у спадок своїм дітям…​

 — Бо вони тупі, — сказав професор Квірел. — Існують сотні корисних ритуалів, які можна було б виконувати, якби в людей стало на це здорового ґлузду; я можу назвати двадцять на одному диханні. Та хай там як, містере Поттер, а така річ, як ритуали — байдуже, вважати їх Темними, чи ні, — організовані з оглядом на дієвість, а не на ефектність. Гадаю, більш могутні ритуали вимагають жахливіших жертв. І навіть так, найжахливіший з відомих мені ритуалів потребує лише мотузки, на якій було повішено людину, і меча, який вбив жінку; і цей ритуал обіцяє викликати саму Смерть — хоча що саме мається на увазі я не знаю і не хочу знати, позаяк закляття, щоб потім позбутися Смерті, було, мовляв, втрачене. Найжахливіше закляття, з яким я зіткався в реальному житті, ані на соту долю не таке лячне, як те, що ви склали для міс Девіс. Ті зі цькувальників, які мають якесь уявленні про Темні ритуали, — а я певний, що такі серед них є, — мали б бути перелякані до втрати свідомості. Якби настільки дивовижний ритуал існував насправді, він, певно, здатен був би знищити Землю.

 — Йой, — тільки й міг сказати Гаррі.

Професор Квірел запосміхався ще химерніше.

 — Так ось, а найсмішніше було ось що. Бачте, містере Поттер, в кожному ритуальному заклинанні звучить те, що має бути пожертвуване, а також те, що за це буде дароване. У речитативі, що ви дали були міс Девіс, ішлося спочатку про темряву поза темрявою, що похована під потоком часу, що знає прохід, і є проходом. Наступне, що було згадане, містере Поттер, — це ви. І першим впродовж ритуалу завжди згадується жертва, а потім — мета цієї жертви.

 — Ага…​ розумію, — сказав Гаррі, тупцяючи коридорами Гоґвортсу за професором Квірелом в напрямку його кабінету. — Тож моя абракадабра, так я її написав, передбачає, що Зовнішнє Божество, Йог-Сотот…​

 — Був принесений у вічну жертву в ході ритуалу, який лише забезпечив вашу недовгу присутність, — закінчив за нього професор Квірел. — Гадаю, вже завтра ми дізнаємося, чи сприйняв хтось це серйозно, — подивимося, чи не повідомлять ранкові газети, як всі магічні нації світу єднаються у відчайдушній спробі дати відсіч вашим зазіханням на нашу реальність.

Вони все йшли, а професор із захисту зайшовся хихотіти, таким собі химерним гортанним сміхом.

Вони не розмовляли, доки не прийшли до кабінету професора із захисту. Квірел раптом зупинився з рукою на одвірку.

 — Дуже дивно, — сказав професор із захисту, тихо, майже нечутно. Він не дивився на Гаррі, і Гаррі було видно лише його спину. — Так дивно…​ Були часи, коли я віддав би палець паличкової руки, щоб обробити шкільних цькувальників так, як ми обробили їх сьогодні. Щоб змусити їх боятися мене так, як вони зараз бояться вас, щоб отримати послух з боку всіх учнів і обожнювання з боку багатьох. Так, я б віддав за це власний палець. Тепер ви маєте все, що я хотів колись. Згідно з усіма моїми уявленнями про людську природу, я мав би вас ненавидіти. Та ось не ненавиджу. Дуже дивно.

Це мала б бути дуже зворушлива мить, але натомість Гаррі відчув, як його хребтом збігає холодок, ніби він маленька рибка в морі, а якась величезна біла акула щойно була огледіла його і, після очевидних вагань, вирішила не їсти.

Чоловік відкрив двері до кабінету професора із захисту, зайшов всередину і зачинив за собою двері.

* * *

Наслідки:

Товаришки по гуртожитку дивилися на Дафну так, ніби…​ ніби вони гадки не мали, як на неї дивитися.

Ґрифіндорці дивилися на неї так, ніби гадки не мали, як на неї дивитися.

Не показуючи страху, Дафна Ґрінґрас широкими кроками зайшла в клас зіллєваріння, і величне почуття власної гідності спадкоємиці шляхетного та найдавнішого роду було їй за щит. Всередині вона почувалася більш-менш як усі інші.

Минуло дві години, відколи Що?, коли Що? трапилося, а мозок Дафни досі застряг на Що? Що? Що це було?

В класі були тихо, всі чекали на появу професора Снейпа. Лаванда й Парваті сіли поряд із групкою інших ґрифіндорців, під вогнем мовчазних зиркань. Вони перевіряли одна в одної домашнє завдання перед уроком, і ніхто їм не допомагав, і ніхто до них не звертався. Навіть Лаванда, що її, як гадала була Дафна, ніщо не може вивести з рівноваги, вочевидь почувалася пригнічено.

Дафна сіла на своє місце, взяла «Магічні настоянки та зілля» з сумки й почала переглядати власну домашку, з усіх сил намагаючись поводитись як зазвичай. Люди витріщались, але нічого не казали…​

Класом прокотився зойк. Дівчата й хлопці водночас сахнулися від дверей, ніби вони були стеблами жита під поривом вітру.

У дверях стояла Трейсі Девіс, загорнена в старий чорний плащ наповерх шкільної форми.

Трейсі зайшла в клас повільно, злегка погойдуючись при ходьбі, наче намагалася впливти. Вона сіла на своє звичне місце, тобто, поряд із Дафною.

Дуже повільно голова Трейсі повернулася, витріщилася на Дафну.

 — Бачиш? — запитала слизеринка тихим, замогильним тоном. — Я ж тобі казала, що отримаю його перша.

 — Що? — вирвалося в Дафни, і вона тут же пошкодувала, що не втрималась.

 — Гаррі Поттер дістався мені, а не Ґрейнджер, — Трейсі досі говорила тихо, та очі її тріумфально зблиснули. — Бачиш, Дафно, генералові Поттеру потрібно не просто симпотне личко чи гарна сукня. Йому потрібна дівчина, яка буде готова стати каналом для його сил жаху, ось кого він шукав. Тож тепер я його — а він мій!

Ця заява викликала вибух крижаної тиші в усьому класі.

 — Перепрошую, міс Девіс, — пролунав чемний голос Драко Мелфоя. Інший нащадок найдавнішого роду спокійно порпався у своїх конспектах. Він навіть очі від стола не підвів, навіть коли всі в класі подивилися на нього. — Гаррі Поттер сказав вам це? Саме такими словами?

 — Ну, ні…​ — простягнула Трейсі, а тоді її очі спалахнули від люті. — Та краще б йому мене взяти, тепер, коли я вже пожертвувала йому свою душу, і все таке!

 — Ти принесла власну душу в жертву Гаррі Поттеру? — Мілісент хапала ротом повітря. З іншого боку класу пролунав брязкіт — це Рон Візлі впустив на підлогу свій каламар.

 — Ну, я доволі впевнена, — сказала Трейсі. На секунду вона завагалась, та змогла опанувати себе. — Я хочу сказати, я дивилася на себе в дзеркало, і тепер я блідіша, ніж була, і я повсякчас відчуваю темряву, що мене оточує, і я була провідником для його сил жаху, ніби все збігається…​ Дафно, ти ж теж бачила, коли в мене очі змінили колір на зелений, так? Я сама не бачила, але саме так мені потім розповіли.

Запалу тишу порушували лише безнадійні спроби Рона Візлі відчистити від чорнила стіл.

 — Дафно? — наполягала Трейсі.

 — Я в це не вірю, — пролунав сердитий голос. — Який Темний Лорд захоче таку, як ти, собі в наречені!

Повільно, і дуже здивовано, голови розвернулись до джерела сердитого голосу — Пенсі Паркінсон.

 — Тихо, ти, — сказала Трейсі, — а інакше…​ — тут слизеринка зробила паузу, а потім продовжила, ще тихіше: — Тихо, ти, а інакше я пожеру твою душу.

 — Ти не можеш цього зробити, — відказала Пенсі впевненим голосом курки, яка щойно розробила ідеальний порядок дзьобання зерен, в якому вона була під номером один і не збиралася його переглядати на підставі появи нових фактів.

Повільно, ніби намагаючись пливти у повітрі, Трейсі встала з-за свого столу. Кімнатою пробігла хвиля зойків. Дафна почувалася, ніби її Прикам’янили до стільця.

 — Трейсі? — жалібно озвалася Лаванда. — Будь ласка, не роби цього знову. Будь ласочка?

Було видно, що Пенсі все більше нервувала, а Трейсі сунула і сунула до її столу.

 — Що це ти робиш? — Пенсі намагалася вдати обурення.

 — Я вже сказала, — погрозливо сказала Трейсі. — Збираюся пожерти твою душу.

Трейсі схилилася над Пенсі, що сиділа, заклякла за своїм столом; коли її губи майже торкалися губ жертви, Трейсі зробила гучний вдих.

 — Ось! — Трейсі випросталась. — Я з’їла твою душу.

 — Ні, не зʼїла! — заперечила Пенсі.

 — З’їла, з’їла! — наполягала Трейсі.

Повисла коротка пауза…​

 — О великий Мерлін, таки з’їла! — вигукнув Теодор Нот. — Ти біла, як полотно, і очі наче порожні!

 — Що? — скрикнула Пенсі, збліднувши ще більше.

Дівчина підстрибнула зі свого місця і заходилася порпатися в своїй сумці, щось намацувати. Нарешті витягла люстерко й подивилася в нього на себе. Геть сполотніла.

Дафна полишила всі спроби зобразити аристократичний спокій і гепнулась головою об стіл. Вона вступила до Гоґвортсу, щоб вчитися в одній школі з нащадками усіх інших впливових родин; але чи варто це було того, щоб вчитися в одній школі з Легіоном Хаосу, ось питання.

 — Ой, тепер в тебе проблеми, Пенсі, — прокоментував Шеймус Фініґан. — Я не знаю, що саме відбувається під час Цілунку дементора, але поцілунок Трейсі Девіс — це либонь ще гірше.

 — Я чув про людей без душі, — докинув Дін Томас. — Вони мають одягатися в усе чорне, і вони пишуть жахливі вірші, і ніщо не зробить їх щасливими. І в них повсякчас сплін.

 — Я не хочу мати сплін! — заволала Пенсі.

 — Пізно, — зауважив Дін Томас. — Тепер мусиш, бо душу втратила.

Пенсі повернулася і благально простягнула руку до Драко Мелфоя.

 — Драко! — принижено просила вона. — Містере Мелфой! Прошу, скажіть Трейсі повернути мені мою душу!

 — Я не можу, — сказала Трейсі. — Я її з’їла.

 — То нехай виблює назад! — заверещала Пенсі.

Нащадок Мелфоїв якось зіщулився, поклав голову на руки, щоб ніхто не побачив його обличчя.

 — За що мені це? — спитав Драко Мелфой.

Коли Трейсі повернулася за свій стіл, класом побіг шепіт. А та сиділа, задоволено посміхаючись, тоді як Пенсі стовбичила посеред класу, заламуючи руки, і заливалася слізьми…​

 — Повна. Тиша.

М’який, вбивчий голос, здавалося, заповнив весь клас, коли всередину зайшов Снейп. Дафна ще ніколи не бачила його таким сердитим — по спині їй побіг холодок справжнього страху. Поквапом вона опустила очі на своє домашнє завдання.

 — Сядьте, Паркінсон, — прошипів майстер зіллєваріння. — А ви, Девіс, зніміть цей сміховинний плащ…​.

 — Професоре Снееейп! — ридма ридала Пенсі Паркінсон. — А Трейсі з’їла мою дууууушууу!

Розділ 75. Пошук себе, фінал. Відповідальність

Це була звивиста, петляста алея просто посеред Гоґвортсу. Вона була плутана, наче пасмо волосся, що вибилося з-під очіпка, і, здавалося, подекуди перетинала сама себе. Але варто піддатися спокусі й спробувати скоротити шлях, то вже ніколи не дійдеш до її кінця.

Наприкінці цього переплетіння, притуляючись до грубого каменю, стояли шестеро учнів: чорні мантії на сірому тлі стін, зелена облямівка, очі, що стрімко змінюють напрям погляду. У безвіконній схованці горіли смолоскипи, своїм світлом і жаром вони відганяли пітьму й прохолоду слизеринського підземелля.

 — Я впевнена, — гаркнула Різ Белка, — цілком впевнена, що це був несправжній ритуал. Відьмочки-першачки не здатні на таку магію, і навіть якби були здатні, хто взагалі чув про темний ритуал, що приносить в жертву запечатаний жах задля…​ цього?

 — Чи була ти…​ — сказав Луціан Боул, — я маю на увазі…​ коли та дівчинка клацнула пальцями…​

Погляд Белки мав би його розплавити.

 — Ні, — кинула вона, — не була.

 — Саме так, вона не була гола, — сказав Маркус Флінт, розтягуючи кожне слово. Його широкі плечі розслаблено спиралися на пухирчастий камінь стін. — Вкрита шоколадною глазурʼю, але не гола.

 — Сьогодні Поттер виказав невимовну зневагу до наших родів, — промовив похмурий голос Джеймі Асторґи.

 — Так, добре, вибачте за прямоту, — спокійно сказав Рендольф Лі, потираючи підборіддя, оторочене ледь помітним пухом, — але коли хтось приклеює тебе до стелі, це повідомлення, Асторґа. А зміст цього повідомлення такий: я неймовірно могутній темний чаклун, який міг би зробити з тобою що завгодно, якби мені заманулося, і, до речі, мені начхати, чи твій рід почувається зневаженим.

Роберт Джаґсон Третій засміявся мʼяким низьким сміхом. Від цього в кількох слизеринців мурахи побігли спинами.

 — Після такого починаєш задумуватися, чи не обрав ти неправильний бік, га? Я чув розповіді про такі повідомлення, що їх надсилали за наказом старого Темного Лорда…​

 — Я поки що не готовий схиляти коліна перед Поттером, — відповів Асторґа, дивлячись прямо в очі Джаґсона.

 — Я також, — сказала Белка.

Джаґсон тримав паличку і ліниво крутив її пальцями, вказуючи то вгору, то вниз.

 — Ви слизеринці чи ґрифіндорці? Всі мають свою ціну. Всі, в кого є розум.

Таке судження викликало тишу, що панувала ще деякий час.

 — Чи не повинен Мелфой бути тут? — невпевнено спитав Боул.

Флінт зневажливо махнув рукою.

 — Хай що там планує Мелфой, він хоче виглядати безневинним. Тож ніхто не має помітити, що він відсутній одночасно з нами.

 — Але всі й так уже знають, — відгукнувся Боул. — Навіть в інших гуртожитках.

 — Так, це було дуже незграбно. Мелфой чи ні, він всього лише першачок, і він нам тут не потрібен, — пирхнула Белка.

 — Я надішлю сову своєму батькові, — мʼяко сказав Джаґсон, — щоб він поговорив із самим лордом Мелфоєм…​ — слова Джаґсона різко обірвалися.

 — Не знаю щодо вас, дорогенькі, — Белка повела далі з підробною ніжністю, — але я не збираюся перелякано втекти від фальшивого ритуалу, і я ще не закінчила з Гаррі Поттером і його ручною бруднокровкою.

Ніхто не відповів. Усі їхні погляди були спрямовані повз неї.

Белка повільно озирнулася й побачила, на що витріщилися всі інші.

 — Ви нічого не робитимете, — прошипів вихователь їхнього гуртожитку. Обличчя Северуса Снейпа було охоплене люттю, а коли він говорив, краплинки слини бризкали з рота й ще більше плямили його й без того брудну мантію. — Ви, дурні, вже зробили достатньо! Ви зганьбили мій гуртожиток, програли першокласницям, а тепер ви збираєтесь вплутати шляхетних лордів Чарверсуду у свої жалюгідні дитячі чвари? Я з цим розберуся. А ви не посмієте більше ганьбити цей гуртожиток, ви не ризикуватимете тим, щоб зганьбити його знову! Ви закінчили битися з відьмами, і якщо я почую зворотне…​

* * *

Якщо ви гадаєте, що після такого вони сидітимуть один біля одного під час вечері, то ви помиляєтеся.

 — Чого вона від мене хоче? — жалібно скрикнув хлопчик, який, попри неабияку начитаність науковою літературою, досі був наївним у певних речах. — Вона хотіла, щоб її побили?

Старшокласники з Рейвенклову, що сиділи біля нього за столом, обмінялися швидкими поглядами. Потім, ніби за якимось негласним протоколом, найбільш досвідчений з них заговорив.

 — Слухай, — сказав Арті Ґрей, що вів у їхньому змаганні, випереджаючи інших на трьох відьом і професорку із захисту, — ти маєш зрозуміти: той факт, що вона розлючена, ще не означає, що ти втратив бали. Міс Ґрейнджер злиться, бо вона перелякалася, а тебе легко звинуватити, розумієш? Але одночасно, хоча вона в цьому і не зізнається, вона розчулена тим, що її хлопець пішов на такі сміховинні й відверто скажені заходи, аби її захистити.

 — Річ не в балах, — відповів Гаррі, промовляючи кожне слово крізь стиснуті зуби. Їжі він навіть не торкнувся. — Річ у справедливості. І я. Не. Її. Хлопець!

У відповідь на це всі присутні лише посміхнулися.

 — Та годі тобі, — відгукнувся шестикласник з Рейвенклову, — коли вона цілує тебе, щоб витягти зі стану дементації, а ти заради неї приклеюєш сорока чотирьох розбишак до стелі, час для «та ні, вона справді не моя дівчина» давно минув. Тепер ми можемо обговорювати, хіба що, якими будуть ваші діти. Доволі лячна думка, правду кажучи…​ — голос рейвенкловця потроху стих, він тихо додав: — Будь ласка, не дивися на мене так.

 — Слухай, — сказав Арті Ґрей, — вибач за прямоту, але між справедливістю й дівчатами доводиться обирати, не можна одночасно мати й те, й інше, — він дружньо поклав руку на Гарріне плече, — у тебе є потенціал, малий, більший, ніж в будь-якого іншого чарівника, що я бачив, але ти маєш навчитися використовувати його, розумієш? Будь з ними лагідніший, вивчи якісь заклинання, щоб привести до ладу своє розкуйовджене волосся. І, найважливіше, тобі варто краще приховувати свою злу натуру, не повністю, але краще. Милі хлопці з гарною зачіскою популярні у дівчат, темні чаклуни також популярні у дівчат, а от милі хлопці з гарною зачіскою, що їх підозрюють у таємних заняттях темною магією, популярні серед дівчат настільки, що ти й не уявляєш…​

 — Не цікавить, — рішуче відповів Гаррі, безцеремонно скинувши руку хлопця зі свого плеча.

 — Але цікавитиме, — сказав Арті Ґрей низьким, лиховісним голосом, — ох, цікавитиме!

Тим часом з іншого боку того самого столу…​

 — Романтично? — Герміона Ґрейнджер вереснула так голосно, що деякі дівчата поряд із нею здригнулися. — Що в цьому було романтичного? Він не спитав! Він ніколи не питає! Він тільки надсилає привидів, і приклеює людей до стель, і робить що йому заманеться з моїм життям.

 — Та хіба ж ти не розумієш? — відповіла відьма з четвертого класу. — Це означає, що хоч він і злий, він любить тебе.

 — Ти їй не допомагаєш, — сказала Пенелопа Клірвотер, що сиділа трохи далі, але її проігнорували.

Кілька старших відьом попрямували в бік Герміони, щойно вона сіла з повністю протилежного від Гаррі краю столу, але моторніша хмаринка молодших дівчат вже оточила Герміону непроникним барʼєром.

 — Хлопцям, — парувала Герміона, — не має бути дозволено любити дівчат, доки вони спершу не спитають! Це стосується різних речей, а особливо приклеювання людей до стелі!

Це також проігнорували.

 — Ну прямо як у виставі! — позіхнула дівчина з третього класу.

 — У виставі? — хотіла б я побачити виставу, у який коїться таке!

 — О, — сказала якась третьокласниця. — Та я згадала про ту страшенно романтичну виставу, у якій дуже гарний, милий хлопець використовував порошок флу, але випадково вимовив помилкову адресу й опинився в кімнаті, повній темних чарівників, які виконували заборонений ритуал, що він мав навіки залишатися забутим у часі. Вони приносили в жертву сімох людей, намагаючись звільнити Давній Жах, який виконав би одне їхнє бажання. Звісно, присутність хлопця перериває ритуал, Жахіття пожирає темних чаклунів, і, доки всі вмирають, останньою думкою хлопця стає бажання мати дівчину. Наступне, що трапляється, — хлопець лежить на колінах прекрасної жінки, очі якої палають лячним світлом. Вона не розуміє, як бути людиною, а тому йому постійно доводиться стежити, щоб вона не їла оточуючих. Ваша історія така сама, як ця вистава, тільки ти — той хлопець, а Гаррі Поттер — дівчина!

 — Це…​ — Герміона почувалася здивованою, — це насправді звучить схоже на…​

 — Насправді? — випалила другокласниця з того боку стола. Вона сильно нахилилася вперед і здавалася навіть більше захопленою, ніж нажаханою.

 — Ні! — сказала Герміона, — Я хочу сказати, він не мій хлопець!

За дві секунди вуха Герміони вловили слова, що їх промовили її губи.

Відьма з четвертого класу стиснула плече Герміони, наче втішаючи її.

 — Міс Ґрейнджер, — мʼяко сказала вона, — гадаю, якби ви були чесною сама з собою, то зрозуміли б, що справжня причина, чому ви розлючені на свого темного повелителя, полягає в тому, що для спрямування своїх несамовитих сил він використав Трейсі Девіс, а не вас.

Герміона відкрила рота, але її горло наче схопило до того, як вона промовила слова. Мабуть, це було на краще, бо якби вона закричала так голосно, то могла б щось і розбити.

 — Як це взагалі можливо? — спитала дівчинка з третього класу. — Чому Гаррі Поттер спрацював через іншу дівчину, коли він уже повʼязав себе з тобою? Чи між вами трьома якась із тих, ну, знаєш, домовленостей?

 — Ггвкгг — тільки й вимовила Герміона Ґрейнджер. Її горло досі було наче забите, її мозок затинався, а голосові звʼязки спонтанно видавали такі звуки, наче вона викашлювала щось гидке.

* * *

(Пізніше.)

 — Я не розумію, чому ти поводишся так нерозумно, — сказала другокласниця, що замінила дівчину з третього класу. Герміона пригрозила тій, що попросить Трейсі зʼїсти її душу. — Якби хтось такий, як Гаррі Поттер, врятував мене, я б відправляла йому вдячні листівки, дарувала обійми та, — обличчя дівчини трохи почервоніло — поцілунки, сподіваюся.

 — Ага! — сказала інша другокласниця, — я ніколи не розуміла, чому дівчата у виставах зляться, коли головний герой зі шкіри пнеться, щоб бути приязним до них. Я б так не поводилася, якби герой любив мене.

Герміона Ґрейнджер опустила голову на стіл, повільно смикаючи руками своє волосся.

 — Ви просто не розумієте чоловічої психології, — авторитетно промовила відьма з четвертого класу, — Ґрейнджер має вдавати, наче вона може таємничим способом протистояти його спокусливій чарівності.

* * *

(Ще пізніше.)

Незабаром Герміона Ґрейнджер звернулася до єдиної людини, з якою вона могла б поговорити, до єдиної людини, яка гарантовано зрозуміла б її точку зору…​

 — Вони всі божевільні, — Герміона Ґрейнджер пішла з вечері трохи раніше й енергійно крокувала до башти Рейвенклову, — усі, окрім нас із тобою, Гаррі, усі окрім нас, увесь Гоґвортс, вони повністю втратили розум. А рейвенкловські дівчата найгірші. Я не знаю, що читають рейвенкловки, коли стають старшими, але я впевнена, що вони не повинні цього читати. Одна відьма спитала мене, чи ми двоє повʼязали свої душі. Я сьогодні ще пошукаю про це в бібліотеці, проте я впевнена, що такого ніколи не траплялося…​

 — Я не знаю навіть назви для такого типу хибного міркування, — відповів Гаррі Поттер. Хлопець йшов звичним кроком, що означало, що подеколи йому доводилося прискорюватися й робити кілька швидких кроків, щоб вирівнятися з її підживленою обуренням ходою. — Я впевнений, що якби це залежало від них, вони б цієї ж хвилини потягнули нас змінювати імена на Поттер-Еванс-Веррес-Ґрейнджер…​ Ох, промовивши це в голос я зрозумів, як жахливо це звучить.

 — Твоє імʼя було б Поттер-Еванс-Веррес-Ґрейнджер, а моє було б Ґрейнджер-Поттер-Еванс-Веррес, — сказала Герміона, — це надто жахливо, щоб уявляти.

 — Ні, — сказав хлопець, — Поттери — шляхетний рід, тому, гадаю, це прізвище залишиться попереду…​

 — Що? — обурилася вона. — Хто каже, що ми повинні…​

Раптово запала нестерпна тиша, яку порушували лише звуки їхніх кроків.

 — Хай там як, — швидко сказала Герміона, — дещо з того, що вони казали за вечерею, змусило мене замислитися, тому я просто хотіла сказати, Гаррі: я справді вдячна тобі за те, що врятував мене й інших від побиття, і хоча деякі частини тієї події мене засмучують, я впевнена, що ми можемо спокійно про це поговорити.

 — А…​ — Гаррі слабко і невпевнено посміхався, в його очах була суміш бентеги й занепокоєння, — це…​ добре, гадаю?

Точніше кажучи, це було пояснення відьми-четверокласниці про те, що, як Гаррі був злим чаклуном, закоханим у Герміону, а Герміона була чистою незайманою дівчиною, що або приведе його до спокути, або сама спокуситься темними мистецтвами, то, відповідно, Герміона мала постійно бути обуреною будь-яким його вчинком, навіть якщо він героїчно врятував її від неминучого нещастя, просто для того, щоб історія їхнього кохання не розвʼязалася раніше за кінець четвертого акту. А тоді Пенелопа Клірвотер, про розумові здібності якої Герміона була кращої думки, голосно зауважила, що з тих самих причин для Герміони було неможливим просто піти до Гаррі й поговорити про те, чому вона почувалася ображеною. До того ж, темних чаклунів у жінках приваблює пристрасть і непокора, а не логічність. Саме цієї миті Герміона зірвалася з лави й розлючено покрокувала до місця, де сидів Гаррі, і запропонувала пройтися й усе зʼясувати.

 — Інакше кажучи, — сказала Герміона своїм найспокійнішим голосом, — все нормально, я досі розмовляю з тобою, ми досі друзі, і ми досі разом навчаємось. Ми не сваримося. Добре?

Чомусь це ще більше посилило занепокоєння Гаррі.

 — Добре, — сказав Хлопчик-Що-Вижив.

 — Чудово! Ну то як, чи змогли ви зʼясувати, чому я була засмучена, містере Поттер?

Запала тиша.

 — Ти хотіла, щоб я не ліз у твої справи? — обережно спитав Гаррі після паузи. — Я знаю що ти хотіла робити все самостійно, і я намагався не ставати в тебе на шляху, доки не почув, що троє смертежерів-молодших готують на тебе засідку. Чесно кажучи, я такого не очікував. Професор Квірел такого не очікував. Я почав хвилюватися, що ти вскочила у халепу. Не ображайся, але сорок чотири цькувальники у масовій засідці, це далеко поза межами того, з чим будь-хто може впоратися без допомоги. Тому я вирішив, що цього одного разу тобі й справді знадобиться допомога…​

 — Ні, з цим усе гаразд. Ми вскочили у халепу, правда. Будь ласка, спробуйте ще раз, містере Поттер.

 — Ем…​ Те, що зробила Трейсі…​ тебе стурбувало?

 — Стурбувало мене, містере Поттер? — у її голосі відчувалася нотка кислотності. — Ні, містере Поттер, я була налякана. Я була нажахана. Мені було б соромно зізнатися, що я боюсь драконів чи чогось такого, бо люди могли б подумати, що я боягузлива. Але коли ти чуєш, як віддалені голоси викрикують «Текелі-лі! Текелі-лі!» і калюжі крові просочуються з усіх дверей, тоді боятися цілком нормально.

 — Мені шкода, — Гаррі сказав таким голосом, ніби й справді жалкував про скоєне, — я гадав, ти зрозумієш, що це я.

 — І причина, чому ми всі так злякалися, містере Поттер, в тому, що ви не спитали перед тим, як зробити це! — попри наміри Герміони, її голос знову почав підніматися. — Тобі варто було спитати мене, перш ніж ти викинеш щось таке, Гаррі! Тобі варто було сказати абсолютно конкретно: «Герміоно, чи можна мені зробити так, щоб кров ішла з-під дверей?». Це важливо, бути конкретним, коли питаєш про такі речі!

Хлопець потер потилицю і продовжив йти.

 — Я…​ чесно, я подумав, що ти точно скажеш «ні».

 — Так, містере Поттер, я могла сказати «ні». У цьому й полягає вся суть того, щоб спочатку питати, містере Поттер!

 — Ні, я маю на увазі, тобі б довелося сказати ні, хай чого ти насправді хотіла б. І тоді б вас усіх побили, і це була б моя провина, бо я вирішив спочатку спитати.

Герміона здивовано здійняла брови. Вона зробила ще декілька кроків, намагаючись зрозуміти.

 — Що? — спитала вона.

 — Ну, — повільно сказав хлопець, — ти генерал Сонечка, чи не так? Ти не могла погодитися на те, щоб лякати людей, навіть цькувальників. Навіть заради того, щоб врятувати своїх друзів від побиття. Тобі довелося б сказати ні, а тоді тобі б завдали болю. А так ти чесно можеш казати людям, що й гадки не мала, і що це не твоя провина. Ось чому я тебе не попередив.

Герміона зупинилася і повернулася до Гаррі.

 — Гаррі, припини вигадувати розумні виправдання своїм дурним вчинкам, — її голос був контрольованим і рівним.

Гаррі підняв брови. Потім він сказав:

 — Слухай, я, звісно, знаю, що ти маєш на увазі, але досі стоїть питання того, чи це насправді хороша ідея, а не просто розумна…​

 — Я розумію, чому ти зробив те, що зробив сьогодні. Але я хочу, щоб ти пообіцяв, що відтепер ти спершу питатимеш мене, навіть якщо ти можеш придумати причину, чому не варто цього робити.

Пауза затягнулася, і Герміона відчула, як стискається її серце.

 — Герміоно…​ — почав казати Гаррі.

 — Чому? — розчарування наповнило її голос, — Що в цьому такого жахливого? Ти всього лише маєш запитати!

Очі Гаррі були дуже серйозними.

 — Кого у С.С.Р.А.Г.Ч. ти намагалася захистити найбільше, Герміоно? За кого ти боїшся більше, ніж за інших, коли ви бʼєтеся?

 — За Анну Ебот, — Герміона відповіла не задумуючись, а тоді відчула докір сумління, адже Анна дуже старалася, і вона й справді стала кращою…​

 — Чи могла б ти довірити вирішальну відповідальність за захист Анни комусь іншому, наприклад Трейсі? Якби ти знала, що Анна от-от потрапить у пастку, і придумала б план, як її захистити, чи почувалася б ти добре, якби Трейсі вирішувала, чи дозволено тобі його виконати?

 — Ну.. ні? — здивовано відповіла Герміона.

Зелені очі Хлопчика-Що-Вижив не відводили погляду від її очей.

 — Чи довірила б ти Анні остаточне рішення з приводу того, чи потребує вона захисту?

 — Я…​ — сказала Герміона, а тоді зупинилася. Дивно, вона знала правильну відповідь, але водночас знала, що правильна відповідь не була правдивою. Анна так старалася довести, що їй не страшно, хоча їй було страшно. Легко уявити, що дівчинка з Гафелпафу старатиметься надто сильно…​

А тоді Герміона зрозуміла прихований зміст цих запитань.

 — Ти гадаєш, що я як Анна?

 — Не…​ зовсім…​ — Гаррі провів рукою крізь своє скуйовджене волосся. — Слухай, Герміоно, що б ти запропонувала зробити, якби я попередив тебе про засідку сорока чотирьох хуліганів?

 — Я б вчинила відповідально: розповіла б професорці Макґонеґел і дозволила б їй з цим розібратися, — негайно відповіла Герміона, — і тоді не було б ані темряви, ані людей, що волали, ані жахливого блакитного світла…​

Гаррі тільки потряс головою.

 — Це не відповідальний вчинок, Герміоно. Це те, що зробив би хтось, хто грає роль відповідальної дівчинки. Так, я подумав про те, щоб піти до професорки Макґонеґел. Але вона зупинила б катастрофу тільки раз. Скоріше за все, навіть раніше, ніж будь-яке хвилювання почалося б, попередивши цькувальників, яких вона знає. Їх покарали б лише за змову, і вони б відбулися втратою очок гуртожитку чи, у найгіршому випадку, денним відпрацюванням. Нічого такого, що справді налякало б їх. І тоді вони спробували б знову. Їх було б менше, і вони краще зберігали б секретність операції. Я не почув би про це, а вони, скоріш за все, атакували якусь одну з вас. У професорки Макґонеґел недостатньо авторитету, щоб відлякати їх і захистити вас. І вона не стала б виходити за межі свого авторитету, бо насправді вона не відповідальна.

 — Професорка Макґонеґел не відповідальна? — недовірливо сказала Герміона. Вона закрила рота руками й витріщилася на нього. — Ти здурів?

Хлопець навіть не кліпнув.

 — Мабуть, це можна назвати геройською відповідальністю. Не звичайний її тип. Вона означає: хай що станеться, неважливо що, це завжди твоя провина. Навіть якщо ти розкажеш професорці Макґонеґел, відповідальність за те, що станеться, не на ній, а на тобі. Дотримання шкільних правил не є виправданням, те, що цим займається хтось інший, не є виправданням, навіть спроби зробити все, на що ти здатен, не є виправданням. Виправдань просто немає, ти повинен зробити те, що треба, незважаючи ні на що, — обличчя Гаррі посуворішало, — ось чому я сказав, що ти не мислиш відповідально, Герміоно. Вважати, що твою роботу виконано, коли ти розповіла все професорці Макґонеґел, це не героїчний спосіб мислення. Наче те, що Анну побʼють, раптом перестане бути чимось страшним, бо це більше не твоя провина. Бути героїнею означає, що твоя робота не буде закінчена, доки ти не зробиш все, що потрібно, задля захисту інших дівчат, назавжди.

У голосі Гаррі відчувалася сталь, якої він набув з того дня, як Фоукс сидів у нього на плечі.

 — Ти не можеш вважати, — додав він, — що просто дотримуючись правил, ти виконуєш свій обовʼязок.

 — Гадаю, — рівним тоном сказала Герміона, — що ми з вами маємо різні погляди на деякі речі, містере Поттер. Наприклад, хто з вас більш відповідальний — ти чи професорка Макґонеґел. І чи відповідальність зазвичай передбачає людей, що бігають та волають. І чи є дотримання шкільних правил хорошою ідеєю. І те, що ми маємо різні погляди, містере Поттер, не означає, що останнє слово за вами.

 — Ти спитала, що такого жахливого в тому, щоб спочатку запитати тебе, і це було на диво хороше запитання, тому я дослідив свій розум, і саме це я знайшов. Гадаю, мій справжній страх полягає в тому, що як Анна буде в небезпеці і я вигадаю спосіб її врятувати, але він здасться дивним, чи темним, чи ще щось, то ти не усвідомиш всіх наслідків для Анни. Ти, можливо, не візьмеш на себе героїчну відповідальність врятувати її якимось чином, незважаючи ні на що. Натомість, ти й надалі гратимеш роль Герміони Ґрейнджер, розумної рейвенкловки. А роль Герміони Ґрейнджер автоматично сказала б ні, навіть якщо в неї немає кращого плану. І тоді б сорок чотири цькувальники по черзі били б Анну Ебот, і це була б моя провина, бо я знав, навіть якщо я не хотів, щоб такою була реальність, але я знав, що так і буде. Я впевнений, що це і був мій секрет — невимовний, цілковитий страх.

Вона знову відчула хвилю роздратування.

 — Це моє життя! — не витримала Герміона. Вона могла уявити, як воно буде, якщо Гаррі й надалі постійно втручатиметься, безперервно вигадуючи виправдання тому, щоб спершу не питати й не слухати її заперечень. Вона не повинна перемагати у суперечці лише щоб…​ — В тебе завжди буде якась причина, ти завжди можеш просто сказати, що я думаю неправильно! Я хочу свого власного життя! Інакше я піду геть, я справді зроблю це, Гаррі.

Гаррі позіхнув.

 — Я так не хотів, щоб саме до цього доходило, і от ми тут. Ти боїшся того ж самого, чого і я, чи не так? Боїшся, що якщо ти відпустиш штурвал, то ми розібʼємося, — куточки його губ піднялися, але це не було схоже на справжню посмішку. — Це я можу зрозуміти.

 — Не думаю, що ти хоч щось розумієш! — різко сказала Герміона. — Ти казав, що ми будемо партнерами, Гаррі!

Це його зупинило, вона бачила, що це його зупинило.

 — Як щодо такого, — нарешті сказав Гаррі, — я обіцяю питати тебе, перш ніж робити будь-що, що може бути інтерпретоване як втручання у твої справи. Але ти маєш пообіцяти мені бути розважливою, Герміоно. По-справжньому, щиро зупинитися й подумати двадцять секунд, ставитися до моєї пропозиції як до реального вибору. Той тип розважливості, де ти усвідомлюєш, що я пропоную спосіб захистити дівчат і автоматично кажеш ні, навіть не обдумуючи це як слід, призводить до фактичних наслідків, за яких Анна Ебот потрапляє до лікарні.

Герміона дивилася на Гаррі, доки він завершував свою промову.

 — Ну, то як? — спитав Гаррі.

 — Я не повинна давати обіцянки, щоб зі мною консультувалися з приводу мого власного життя, — вона розвернулася й пішла в бік башти Рейвенклову, не дивлячись на нього, — але я все одно над цим подумаю.

Вона почула Гарріне позіхання. Тоді вони йшли в тиші, повз арку якогось червонуватого металу на кшталт міді, у коридор, що нічим не відрізнявся від попереднього, тільки підлога була вкрита пʼятикутниками, а не квадратами.

 — Герміоно…​ Я спостерігав за тобою і думав з того дня, як ти сказала, що збираєшся стати героєм. У тебе чимало відваги. Ти битимешся за те, що правильно, навіть проти ворогів, які злякали б будь-кого іншого. У тебе безсумнівно достатньо чистого інтелекту для цього, і всередині ти, скоріше за все, краща людина, ніж я. Але навіть так…​ кажучи чесно, Герміоно…​ Я не можу побачити тебе на місці Дамблдора, як ти керуєш боротьбою магічної Британії проти Відомо-Кого. Принаймні, не зараз.

Герміона повернула голову, але Гаррі продовжував іти, наче загубився у власних думках. На місці Дамблдора? Вона ніколи навіть не намагалася уявити себе в цій ролі. Вона навіть не уявляла того, щоб уявляти себе в цій ролі.

 — Може я й помиляюся, — продовжував Гаррі, — може я просто прочитав забагато історій, де герої ніколи не роблять нічого розважливого: не дотримуються правил, і не розповідають про все своїм професоркам Макґонеґел, а тому мій мозок не думає, що ти доречний книжковий герой. Може це ти свідома, Герміоно, а я просто поводжуся по-дурному. Але щоразу, як ти говориш дотримуватися правил чи покладатися на вчителів, у мене виникає це відчуття, наче це повʼязано з чимось, що стримує тебе, якоюсь останньою частиною тебе, що змушує протагоніста в тобі впасти у сплячку, і знов перетворює тебе на побічного персонажа…​

Гаррі знову позіхнув.

 — Може саме тому Дамблдор сказав, що мої названі батьки мали бути злими.

 — Він сказав що?

Гаррі кивнув.

 — Я й досі не зрозумів, чи директор тоді жартував, чи…​ Річ у тім, що він частково мав рацію. У мене були люблячі батьки, але я ніколи не відчував, що можу довіряти їхнім рішенням, вони не були достатньо свідомими. Я завжди знав, що як я не продумаю все сам, то можу зазнати шкоди. Професорка Макґонеґел піде на що завгодно заради діла, але тільки якщо я постійно гарчатиму на неї. Вона не порушує правил без геройського нагляду. Професор Квірел справді робить те, що потрібно, незважаючи ні на що, і він єдина інша людина з мені відомих, яка помічає речі на кшталт снича, що руйнує квідич. Але я не можу довіряти тому, що він хороший. Це сумно, але я думаю, це є частиною оточення, що створює героя у Дамблдоровому розумінні — людину, якій нема на кого перекласти кінцеву відповідальність, а тому в неї відпрацьовується звичка за всім стежити самостійно.

Герміона нічого на це не відповіла, але вона думала про те, що написав Ґодрик Ґрифіндор наприкінці дуже короткої автобіографії. Коротко і без жодних пояснень, бо сувій мав переписуватися від руки, за сторіччя до того, як маґлівська друкарська машина надихнула чаклунів винайти Читай-Пиши Перо.

«Німаш у спасителя спасителя,» — написав був Ґодрик Ґрифіндор. — «Німаш у захисника господаря, ані матері, ані батька, і лиш ніщо над ним».

Якщо це була ціна того, щоб бути героєм, Герміона не була впевнена, що хоче її платити. Чи може — хоча така думка не майнула б у її голові до знайомства з Гаррі — може, Ґодрик Ґрифіндор зрозумів все неправильно.

 — Ти довіряєш Дамблдорові? — спитала Герміона. — Він просто тут, у нашій школі, і він найлегендарніший герой у всьому світі…​

 — Він був найлегендарнішим героєм, — сказав Гаррі, — а тепер він підпалює курчат. Чесно, чи Дамблдор здається надійним тобі?

Герміона не відповіла.

Плече до плеча, вони почали підніматися великими широкими спіральними сходами. Бронзові металеві сходинки чергувалися із блакитними камʼяними. Це були останні кроки на шляху до портрета Рейвенклову, який охороняв їхні спальні дурними загадками.

 — О, я щойно згадав дещо, про що маю тобі розповісти, — на півшляху нагору сказав Гаррі, — бо це вплине на твоє життя і все таке. Вважай, що це щось на кшталт першого внеску…​

 — І що ж це? — відповіла Герміона.

 — Я пророкую, що С.С.Р.А.Г.Ч. от-от піде у відставку.

 — Відставку? — Герміона перечепилася через одну зі сходинок.

 — Саме так. Я можу помилятися, але, підозрюю, вчителі збираються серйозно взятися за бійки у коридорах, — Гаррі широко посміхався, блиск його очей за окулярами натякав на таємне знання. — Накладуть нові захисні чари, щоб виявляти нападницькі прокльони, чи почнуть перевіряти скарги на цькування за допомогою сироватки правди…​ Я можу вигадати кілька способів, як з цим упоратися. Але, якщо я маю рацію, то ми маємо привід святкувати, Герміоно, ти й усі ви. Ти здійняла достатньо громадського обурення, щоб змусити їх зробити щось із цькуванням. Усім цькуванням.

Тоді повільно усмішка почала повзти її обличчям. А коли вона піднялася сходами й почала йти до портрета, щоб почути свою загадку, Герміона почувалася, наче її ноги відривалися від підлоги, дивовижне відчуття легкості поширювалося нею, немов вона була наповнена гелієм.

Чомусь, навіть незважаючи на всі зусилля, яких вони увісьмох доклали, вона не очікувала такого, вона не очікувала, що це спрацює.

Вони щось змінили…​

* * *

Наступного дня, наприкінці сніданку, учні з усіх гуртожитків дуже тихо сиділи на своїх лавах. Вони всі дивилися в напрямку учительського столу, перед яким, твердо й нерухомо, стояла одинока першокласниця. Її голова була нахилена назад, а погляд спрямований на вихователя гуртожитку Слизерин.

Обличчя професора Снейпа було скривленим від люті й тріумфу, мстивим, наче в темних чаклунів з портретів. А за ним інші професори сиділи за столом з обличчями, наче викарбуваними у камені.

 — …​назавжди розформоване, — лютував професор із настійок. — Ваша самопроголошена спілка незаконна у межах Гоґвортсу, за моїм рішенням як професора. Якщо вашу спілку, чи будь-кого з її членів, буде знову помічено у бійці в коридорах, Ґрейнджер, ви особисто понесете відповідальність та будете виключені мною із Гоґвортської школи чарів та чаклунства!

Дівчина-першокласниця стояла там, перед учительським столом, куди раніше її кликали тільки щоб похвалити й усміхнутися. Вона стояла, тримаючись високо і прямо, її спина вигнута, наче лук кентавра, не залишаючи ворогові шансів.

Відьма-першокласниця стояла там, стримуючи усі свої сльози й лють, її обличчя спокійне. Нічого у її зовнішньому вигляді не змінювалось, доки всередині неї щось повільно ламалося, вона відчувала, як воно ламалося.

Воно зламалося ще більше, коли професор Снейп дав їй два тижні покарання за насилля у школі, єхидна посмішка на його презирливому обличчі, яке він продемонстрував їм ще на першому уроці зілля і настійок. А легенький вигин на кутку його посмішки показував, що професор чудово знав, як несправедливо він чинив.

Хай що це було всередині неї, воно повністю тріснуло, згори до низу, коли професор Снейп забрав в Рейвенклову 100 очок.

Тоді це скінчилося, і Снейп сказав, що вона може йти.

Вона розвернулася і побачила, що за рейвенкловським столом нерухомо сидів Гаррі Поттер. Зі свого місця вона не бачила виразу його обличчя. Вона помітила його кулаки на столі, але не могла сказати, чи були вони стиснуті так само, як і її. Коли професор Снейп ви́кликав її, вона прошепотіла йому на вухо, що він не має робити нічого, доки спершу не спитає.

Герміона знову озирнулася, щоб подивитися на учительський стіл. Снейп саме відвернувся і прямував до свого місця.

 — Я сказав, що ти можеш йти, дівчинко, — сказав глузливий голос. На його обличчі була задоволена усмішка, наче він очікував, що Герміона щось вдіє…​

Герміона швидко зробила ще пʼять кроків у бік учительського столу.

 — Директоре? — сказала вона тремтячим голосом.

Велику залу заповнила цілковита тиша.

Директор Дамблдор не сказав нічого, не поворухнувся. Видавалося, наче він також був викарбуваний у камені.

Герміона подивилася на професора Флитвіка, чия голова ледве визирала з-за столу. Схоже, він дивився собі на коліна. Обличчя професорки Спраут було дуже напруженим. Здавалося, вона змушує себе дивитися, її губи тремтіли, але вона нічого не сказала.

Крісло професорки Макґонеґел було порожнім, того ранку заступниця директора не зʼявилася на сніданок.

 — Чому ніхто з вас нічого не каже? — спитала Герміона Ґрейнджер. Її голос тремтів разом із залишками її надії, останнім відчайдушним покликом по допомогу з того місця всередині неї. — Ви знаєте, що він чинить неправильно!

 — Ще два тижні покарання за нахабство, — украдливо сказав Снейп.

Воно розбилося вщент.

Вона ще кілька секунд дивилася на учительський стіл, на професора Флитвіка, професорку Спраут і порожнє сидіння професорки Макґонеґел. Тоді Герміона Ґрейнджер розвернулася й почала йти до рейвенкловського столу.

Залою розлетівся гомін голосів, учні почали рухатися на своїх місцях.

І тоді, коли вона була майже біля столу…​

 — Сто очок міс Ґрейнджер за те, що вона чинить правильно, — сухий голос професора Квірела прорізав усе.

Герміона мало не впала, перечепившись об власні ноги. А тоді вона просто пішла далі, не зважаючи на розлютований викрик Снейпа, на професора Квірела, що притулився до спинки свого крісла й реготав, на Дамблдорів голос, що казав щось, чого вона не змогла розібрати. Вона сіла за рейвенкловський стіл, поряд із Гаррі Поттером.

Гаррі Поттер наче примерз до свого місця, він виглядав так, наче не смів рухатися.

 — Все добре, — автоматично промовив її голос, без спроби обрати слова чи подумати, бо насправді нічого не було добре. — Але чи можеш ти позбавити мене Снейпового покарання, як того разу ти зробив для себе?

Гаррі Поттер кивнув, одним різким рухом голови.

 — Я…​ Мені шкода, це…​ це все моя провина…​

 — Не сміши мене, Гаррі.

Дивно, але голос був цілком нормальним, і вона взагалі не думала, що казати. Вона подивилася на свою тарілку, але їсти точно було не варто — усе в її шлунку переверталося і крутилося, з чого можна було зробити висновок, що вона вже була на межі блювання. Це також було дивно, бо Герміона могла поклястися, що одночасно з тим все її тіло цілковито заніміло, вона нічого не відчувала.

 — І, — сказав її голос, — якщо ти захочеш порушити шкільні правила чи щось таке, можеш спитати мене. Обіцяю не казати одразу «ні».

* * *

Non est salvatori salvator,

neque defensori dominus,

nec pater nec mater,

nihil supernum.

— Ґодрик Ґрифіндор,

1202 р. н. е.

Розділ 76. Інтерлюдія зі сповідником: незворотні витрати

Ріанне Фелторн спустилася грубими, необробленими камʼяними сходами, використовуючи Лумос для пересування у проміжках між закріпленими на стінах смолоскипами. Вона високо тримала паличку, щоб долати відстань від світла до світла.

Вона дійшла до порожнього камʼяного льоху, пронизаного чисельними темними отворами й освітленого старовинним факелом, що він запалав, щойно Ріанне увійшла.

Нікого окрім неї у підземеллі не було, і після кількох довгих хвилин хвилювання й очікування вона почала трансфігурацію з метою створити мʼякий диван, достатньо великий для того, щоб двоє людей могли вільно всістися, чи навіть лягти. Створити простий деревʼяний стілець було набагато легше і потребувало б у неї всього пʼятнадцяти секунд, але…​ ну…​

Диван було повністю закінчено, але професор Снейп досі не зʼявився. Вона сіла з лівого боку свого дивану, пульс калатав у неї в горлі. Що довшим було очікування, то більше посилювалося її хвилювання.

Вона знала, що це востаннє.

Останній раз перед тим, як всі ці спогади зникнуть, і Ріанне Фелторн отямиться в таємничому льоху, намагаючись зрозуміти, що відбувається.

Щось у цьому нагадувало їй про смерть.

У книжках писали, що правильно виконаний Забуттятус не чинив шкоди, люди постійно щось забувають. Іноді їм щось сниться, а вранці вони прокидаються без жодної згадки про побачене уві сні. Забуттятус навіть не надто руйнував усвідомлення послідовності подій, а спричиняв всього лише мить дезорієнтації. Це було так само, як злякатися гучного звуку і втратити хід думок, які після того не можеш пригадати. Саме так писали в книжках, і саме тому заклинання памʼяті цілком схвалювалося Міністерством магії для використання в будь-яких уповноважених державних цілях.

Але все одно, ці думки, її думки цієї самої миті, скоро їх ні в кого не буде. Вона дивилася у майбутнє й не бачила там нікого, хто міг би завершити початі нею думки. Навіть якщо наступної хвилини їй вдасться зʼєднати всі розірвані ниточки у своїй голові, нічого з цього в неї вже не залишиться. Хіба не над такими речами замислюються люди, які знають, що от-от помруть?

Почулися приглушені кроки.

Северус Снейп зайшов до льоху.

Його погляд зупинився на дівчині, що сиділа на дивані. Вираз його обличчя був дивним, бо воно не було злобним, чи розлюченим, чи холодним.

 — Дякую, міс Фелторн, — тихо сказав Снейп, — це дуже дбайливо з вашого боку.

Професор із настійок виконав звичайні чари, необхідні для приватності, і підійшов до неї. Важко сів поряд.

Тепер її пульс калатав із зовсім інших причин.

Вона повільно повернулася й подивилася на професора Снейпа. Він закинув голову на спинку дивану й заплющив очі, але не спав. Обличчя було напруженим, не розслабленим, охоплене болем.

Вона знала, була впевнена, що їй дозволено це бачити тільки тому, що пізніше нічого не згадає. І що нікому до неї такого бачити не дозволялося.

В голові Ріанне Фелторн проминали шалені думки. Я можу просто нахилитися і поцілувати його — ти зовсім здуріла — його очі заплющені, він не встигне мене спинити — ставлю на те, що мине кілька років, доки твоє тіло знайдуть…​

Тоді професор Снейп розплющив очі (вона одночасно відчула розчарування й полегшення).

 — Ваша плата, міс Фелторн, — сказав він уже нормальнішим голосом, діставши з мантії рубін, огранований за Ґрінґотсівськими стандартами, і подав їй, — пʼятдесят граней. Я не проти, якщо ви хочете їх порахувати.

Вона простягнула тремтячу руку, сподіваючись, що Снейп вкладе рубін у її пальці, що вона відчує дотик його шкіри на своїй…​

Але натомість Снейп трохи підняв руку і кинув рубін в її долоню, а тоді знову прихилився до спинки дивана.

 — Ви будете думати, що знайшли його на підлозі у цьому льосі, який ви вирішили оглянути з цікавості. А через те, що ніхто, окрім вас, у це не повірить, ви також думатимете, що найменш клопітним буде зберігати гроші в окремому сейфі у «Ґрінґотс».

Якийсь час було чутно лише потріскування факела.

 — Чому? — спитала Ріанне Фелторн. Він знає, що я все забуду, — чому ви це зробили? Ви попросили розказати вам, де будуть цькувальники, і хто вони, але не питали, чи буде там Ґрейнджер. І я знаю як працює часоворот. Тож, якщо ви хотіли зробити так, щоб Ґрейнджер була там, то вам не можна було знати, чи це вже сталося. Тому я вирішила, що це ми сказали їй, куди йти. Це були ми, чи не так?

Снейп мовчки кивнув. Він знову заплющив очі.

 — Але, — сказала Ріанне, — я не розумію, нащо ви їй допомагали. І тепер, після того, що ви зробили їй у Великій залі, я вже нічого не розумію.

Ріанне ніколи не вважала себе дуже хорошою. Вона звертала мало уваги на суперечки щодо генерала Сонечка. Але допомогти Ґрейнджер подолати цькувальників сприймалося нею як щось хороше, і вона вже звикла думати про себе як про когось на стороні добра. І їй це сподобалося. Їй було важко просто це відпустити.

 — Чому ви це зробили, професоре Снейп?

Снейп потряс головою, його обличчя посуворішало.

 — Чи…​ — несподівано сказала Ріанне, — коли ми вже тут, чи є щось про що ви хотіли б поговорити?

Вона точно хотіла про дещо поговорити, але вона не могла змусити слова зірватися з губ.

 — Тільки одне, — сказав Снейп після паузи, — якщо вас це цікавить, міс Фелторн.

Очі Снейпа досі були заплющені, тож вона не могла просто кивнути. Її голос майже зірвався, коли вона змусила себе сказати:

 — Так.

 — У вашому класі є хлопець, якому ви подобаєтеся, міс Фелторн, — Снейп так і не розплющив очей. — Я не скажу вам його імені, але він спостерігає за вами щоразу, як ви перетинаєте кімнату, коли думає, що ви не дивитеся. Він мріє про вас і бажає володіти вами, але ніколи не просив навіть про поцілунок.

Її серце калатало навіть сильніше ніж раніше.

 — Будь ласка, скажіть мені правду, міс Фелторн. Що ви думаєте про цього хлопця?

 — Що ж…​ — вона ледве добирала слова. — Гадаю…​ жодного разу навіть не попросити про поцілунок…​ це…​

Сумно.

Надто жалюгідно.

 — Слабкість, — її голос тремтів.

 — Я згоден. Припустімо, цей хлопець вам допоміг. Чи гадатимете ви, що винні йому поцілунок, якщо він попросить?

Вона різко видихнула…​

 — Чи ви подумаєте, — очі Снейпа все ще були заплющені, — що він просто даремно вас турбує?

Слова врізалися в неї, наче ніж. Вона не стрималася і голосно зойкнула.

Снейп несподівано розплющив очі, і їхні погляди зустрілися.

Тоді професор з настійок почав сміятися, сумним тихим хихиканням.

 — Ні, я не маю на увазі вас, міс Фелторн! Це не ви. Ми й справді говоримо про хлопця. Він ходить на Зілля й Настійки разом з вами.

 — О, — сказала вона. Вона спробувала пригадати, що сказав Снейп перед тим, бо тепер її трохи хвилювало, що якийсь хлопець за нею спостерігає, постійно тихо спостерігає. — Що ж, гм, у такому разі, це трохи моторошно, якщо чесно. Хто він?

 — Це не має значення, — професор із настійок похитав головою. — Просто з цікавості, що б ви подумали, якби цей хлопець був досі закоханий у вас роками потому?

 — Ем, — вона почувалася трохи розгубленою, — це було б абсолютно жалюгідно?

Смолоскип ще трохи потріскав.

 — Дивно, — тихо відповів Снейп. — За все своє життя я мав двох наставників. Обидва були екстраординарно проникливими, але жоден з них не сказав мені речей, які сам я не бачив. Зрозуміло, чому перший нічого не говорив, але другий…​

Обличчя Снейпа посуворішало.

 — Гадаю, надто наївним буде питати, чому мовчав він.

Доки Ріанне шалено намагалася вигадати, що сказати, висіла тиша.

 — Дивна річ, дивитися назад через всього лише тридцять два роки й намагатися зрозуміти, коли твоє життя було повністю зруйновано. Чи сталося це, коли Сортувальний Капелюх прокричав «Слизерин!»? Це видається несправедливим, адже мені не дали жодного вибору. Капелюх проговорив це тієї ж миті, як торкнувся моєї голови. І все одно, я не можу сказати, що він розподілив мене помилково. Я ніколи не цінував знання заради знання. Я не був вірним єдиній людині, яку називав другом. Праведна лють ніколи не була мені властива, ані тоді, ані зараз. Відвага? Немає нічого відважного у тому, щоб ризикувати вже знищеним життям. Мої маленькі страхи завжди мали владу наді мною. І саме через них я жодного разу не звернув з тих шляхів, що вели мене вниз. Ні, Сортувальний Капелюх за жодних умов не міг помістити мене в її гуртожиток. Видається, моя остаточна втрата була вирішена вже тоді. Рішення Сортувального Капелюха було правдивим, але чи було воно справедливим? Чи це справедливо, що одні діти відважніші за інших, і тим судиться усе життя чоловіка?

Ріанне Фелторн почала розуміти, що ніколи не мала й крихти уявлення того, ким був професор із настійок усередині, і, на жаль, усі ці темні приховані глибини жодним чином не допомагали вирішити її проблему.

 — Але ні, — продовжував Снейп, — я знаю, коли все було зруйновано останнього разу. Я можу назвати день і час, коли я втратив свій останній шанс. Міс Фелторн, чи пропонував вам Сортувальний Капелюх Рейвенклов?

 — Т-так, — не задумуючись сказала вона.

 — Ви вмієте розгадувати загадки?

 — Так, — знову сказала вона, бо хай там що хотів розповісти професор Снейп, вона не почує цього, сказавши «ні».

 — Я зовсім не вмію розгадувати загадки, — Снейп наче говорив сам до себе. — Мені всього лише раз загадали загадку, і я не зрозумів навіть найпростішої її частини, доки не було надто пізно. Я навіть не зрозумів, що вона призначалася мені, доки не було надто пізно. Я гадав, що випадково підслухав її, хоча насправді підслухали мене. Тому я продав свою загадку іншому, і саме тоді руйнування мого життя перетнуло лінію неповернення.

Голос Снейпа звучав скоріше відсторонено, ніж сумно.

 — І навіть зараз я не розумію нічого важливого. Скажіть мені, міс Фелторн, припустімо чоловік із ножем спіткнувся об дитину і вбив себе. Чи сказали б ви, що ця дитина, — голос Снейпа став нижчим, наче він імітував чиїсь глибші інтонації, — «МОЖЕ ПЕРЕМОГТИ» його?

 — Е…​ ні?

 — Тоді що це взагалі означає, змога перемогти когось?

Ріанне замислилася. (Вже не вперше за своє життя вона жалкувала, що не обрала Рейвенклов і вічні муки батьківського несхвалення, але Сортувальний Капелюх не пропонував їй Ґрифіндор.)

 — Що ж, — Ріанне було складно добирати слова, — Це означає, що ти можеш, але не зобовʼязаний. Це означає, ти можеш це зробити, якщо спробуєш…​

 — Вибір, — професор із настійок і далі говорив відсторонено, наче він говорив не з нею. — Буде вибір. Видається, саме про це і йдеться у загадці. І цей вибір не вирішений наперед, адже в загадці не сказано переможе, а зможе перемогти. Як доросла людина може позначити немовля як рівного собі?

 — Що? — сказала Ріанне. Вона нічого не зрозуміла.

 — Позначити немовля просто. Усіляке сильне темне прокляття може створити стійкий шрам. Але таке можна зробити з будь-якою дитиною. Але яка позначка буде свідоцтвом того, що немовля твоя рівня?

Вона відповіла перше ліпше, що спало їй на думку.

 — Якщо ви підписуєте шлюбний контракт, то це означає, що одного дня ви станете рівними, коли дитина виросте і ви одружитесь.

 — Це…​ — сказав Снейп, — гадаю, це не зовсім те, міс Фелторн, але дякую за спробу.

Чоловік потер свої скроні довгими, тонкими пальцями, рухи яких були відточені помішуванням зіль з невимовною точністю.

 — Цього достатньо, щоб звести мене з розуму. Стільки всього залежить від таких крихких слів. Силою, невідомою йому…​ це має бути щось більше, ніж просто якесь невідоме закляття. Щось, чого він не міг би надбати самим навчанням і практикою. Якийсь вроджений талант? Ніхто не може навчитися бути метаморфомагом…​ Але це не схоже на силу невідому йому. До того ж, не розумію, як кожний може знищити все, крім залишку іншого. Я можу зрозуміти це в одному напрямку, але не в протилежному…​ — професор із настійок позіхнув. — І нічого з цього не має жодного сенсу для вас, чи не так, міс Фелторн? Слова — це ніщо. Слова — лише тіні. Зміст у її інтонаціях, але я ніколи не був спроможний…​

Професор із настійок поступово змовк, а Ріанне продовжувала дивитися на нього.

 — Пророцтво? — вереснула Ріанне. — Ви почули пророцтво?

Вона кілька місяців ходила на віщування, доки з огидою не закинула уроки, але вона достатньо дізналася про те, як воно працює.

 — Я спробую ще одну річ, дещо, чого раніше не робив. Міс Фелторн, слухайте звук мого голосу, те, як я говорю, а не самі слова, і скажіть, що, на вашу думку, вони значать. Зможете? Добре, — сказав Снейп, коли вона слухняно кивнула, хоча й не була впевнена, що розуміє, чого від неї потребують.

Северус Снейп глибоко вдихнув і промовив:

 — БО РАЗОМ ЦІ ДВА РІЗНИХ ДМУХИ НЕ МОЖУТЬ ІСНУВАТИ В ОДНОМУ СИТІ.

Мурахи пробігли її спиною, підсилені знанням того, що ці вимовлені загробним тоном слова імітували справжнє пророцтво. Схвильована, вона викинула перше, що прийшло їй у голову. Можливо, на неї вплинуло те, хто саме складав їй компанію.

 — Ці два різні інгредієнти не можуть існувати в одному казанку?

 — Але чому ні, міс Фелторн? Який зміст такого твердження? Що нам насправді кажуть?

 — Ах…​ — вона ризикнула, — якщо два інгредієнти змішаються, вони загоряться і спалять казанок?

Обличчя Снейпа не змінило свого виразу.

 — Можливо, — нарешті сказав Снейп, після того, як вони просиділи на дивані у повній тиші, здавалося, кілька хвилин. — Це пояснило б слово мусить. Дякую, міс Фелторн, ви знову мені допомогли.

 — Я…​ Я була рада…​ — слова застрягли їй у горлі. Професор із настійок подякував їй із завершувальним тоном у голосі, і вона знала, що час Ріанне Фелторн, яка памʼятає ці моменти, закінчується. — Якби ж я не мала цього забувати, професоре Снейп!

 — Якби ж, — Северус Снейп сказав так тихо, що вона ледве його почула, — все було інакше…​

Професор із настійок встав з дивану, і вона перестала відчувати його вагу поряд із собою. Він повернувся, дістав із мантії паличку і націлив її на неї.

 — Зачекайте…​ — сказала вона. — Спершу…​

Чомусь це було невимовно важко, зробити перший крок від фантазії до реальності, від того, щоб уявляти, до того, щоб робити. Навіть якщо це всього лише один крок, і він нікуди не поведе далі. Різниця була великою, наче відстань між двома горами.

Сортувальний Капелюх не пропонував був їй Ґрифіндор.

…​чи було це справедливо, що тим судиться життя жінки?

Якщо ти не здатна сказати цього зараз, коли ти про це потім навіть не згадаєш, коли нічого не продовжиться з цього моменту, наче ти от-от помреш…​ То коли ти зможеш це сказати, хоч комусь?

 — Чи можу я спершу отримати поцілунок?

Чорні очі Снейпа вивчали її так інтенсивно, що її румʼянець дістався аж грудей. Вона думала, чи знає він, що вона все одно виявила слабкість, і насправді хотіла не поцілунку.

 — Чому ні, — тихо сказав професор із настійок. Він нахилив голову над диваном і поцілував її.

Це зовсім не було схоже на її фантазії. В них його поцілунки були невтримні, наче відібрані в неї, а це було…​ це було незграбно. Губи Снейпа надто тиснули й вдавлювали її губи в зуби, і кут був неправильний, і їхні носи наче згиналися, і його губи були надто тугими і…​

Тільки коли професор із настійок знову випрямився і націлив на неї паличку, вона зрозуміла.

 — Це ж не був…​ — здивовано спитала вона, дивлячись на нього знизу, — це не був…​ чи це був…​ ваш перший…​

Ріанне Фелторн роздивлялася камʼяний льох, стискаючи у руці екстраординарний рубін, що вона знайшла його вкопаним у бруд у кутку. Це була неабияка удача, і вона не розуміла, чому від погляду на рубін їй ставало так сумно. Наче вона забула щось, щось, що було цінним для неї.

Розділ 77. ПС, наслідки: Кола на воді

Наслідки: Албус Дамблдор і…​

Старий чарівник сидів за столом на самоті в нетиші директорського кабінету, посеред численних пристроїв, на які він перестав був звертати увагу; на ньому була мантія ніжно-жовтого кольору з м’якої тканини, яку він зазвичай не надягав на люди. Зморшкувата рука його тримало перо; перо скреготіло якимось офіційним на вигляд пергаментом. Якби ви якимось чином могли опинитися поряд, щоб подивитися йому в обличчя, таке ж зморшкувате, як і його рука, то його вираз залишився би для вас таким саме загадковим, як і призначення численних невідомих пристроїв. Можливо, ви б помітили, що чарівник трохи сумний, і трохи втомлений, та ж Албус Дамблдор завжди має такий вигляд на самоті.

Вогонь у каміні системи флу не горів, та й розкиданий попіл уже захолов; магічні двері були зачинені так щільно, ніби їх взагалі не стало. У матеріальній площині великі дубові двері кабінету було зачинено і замкнено; поза цими дверима нескінченні сходи стояли нерухомі; біля підніжжя тих сходів вхід надійно блокували гаргуйлі — рідкий камінь не тік, їхнє псевдожиття відступило, залишивши по собі твердий камінь.

А тоді, коли перо ото підбиралося до середини слова, коли перо було посеред однієї з літер…​

Старий чарівник зірвався на рівні, та так швидко, що будь-який спостерігач був би вражений такою спритністю; впустив перо, не закінчивши літери, на пергамент; блискавично рвонувся до дубових дверей, його жовта мантія ледь за ним встигала, а чарівна паличка жахливої сили стрибнула йому в руку…​

Так само різко старий чарівник завмер, зупинився з паличкою у руці.

Рука вдарила по дубових дверях, постукавши тричі.

Цього разу повільніше, грізна паличка повернулася назад, у свою дуельну кобуру, почеплену в рукаві старого чарівника. Древній чаклун зробив декілька кроків уперед, поправив поставу, зробив серйозне обличчя. Перо на столі відкотилося на край пергаменту, ніби його туди обережно поклали, а не кинули поспіхом; сам пергамент перегорнувся пописаною стороною донизу.

Покірливі легкому напруженню його волі, дубові двері прочинилися.

На чарівника визирнули зелені очі, тверді, як дві каменюки.

 — Мушу визнати, я вражений, Гаррі, — тихо сказав старий чарівник. — Плащ невидимості дозволив би тобі обійти менш значні омани зору; та я не почув ані як големи відійшли вбік, ані як завертілися сходи. Як ти сюди потрапив?

Хлопчик пройшов всередину, крок за кроком, і ось уже двері за ним зачинилися.

 — Я можу ходити, де захочу, з дозволу чи без, — сказав хлопець. Голос його видавався спокійним; либонь, надто спокійним. — Я у вашому кабінеті, бо я вирішив бути тут, і до дідька всілякі паролі. Ви дуже помиляєтеся, директоре Дамблдор, якщо гадаєте, що я залишаюсь на території школи тому, що я тут ув’язнений. Я просто вирішив поки що не йти. Тепер, з огляду на зазначене, скажіть — чому ви звеліли вашому агентові, професору Снейпу, порушити угоду, якої ми дійшли були в цьому самому кабінеті, згідно з якою він не має права мучити учнів до четвертого класу включно.

Старий чарівник одну довгу секунду роздивлявся розлюченого молодого героя. Тоді повільно, щоб не наполохати хлопчика, своїми старечими пальцями відкрив одну з чисельних шухляд свого столу, дістав звідти аркуш пергаменту, виклав його на стіл.

 — Чотирнадцять, — зауважив старий чарівник. — І це не всі сови, відправлені вчора. Це лише ті сови, що їх отримали родини, представлені у Чарверсуді, чи родини з великими статками, чи родини, що вже мають союз із твоїми ворогами. Чи, у випадку Роберта Джаґсона, родини, що мають всі ці характеристики. Зрештою, його батько, лорд Джаґсон — смертежер, і його дідусь — теж смертежер, що загинув від руки Аластора Муді. Щодо змісту листів, то він мені невідомий, втім, можу спробувати вгадати. Ти досі не розумієш, Гаррі Поттере? Щоразу, як Герміона Ґрейнджер перемагала, як ти кажеш, загроза для неї з боку Слизерину зростала. А тепер слизеринці отримали своє, легко і без проблем, без насильства й довготривалої шкоди. Вони перемогли, і більше не мусять продовжувати боротьбу…​ — старий чарівник зітхнув. — Точніше, я так планував. Я на це сподівався. І так воно б і сталося, якби професор із захисту не вирішив втрутитися. Тепер ця суперечка піде до ради опікунів, де Северус нібито переможе професора із захисту; але для слизеринців враження буде зовсім не таким, якби все вирішилося на місці та на їхню користь.

Хлопець просувався вглиб кімнати, йому доводилося все вище закидати голову, щоб дивитися у серпасті окуляри; і якось так виходило, ніби це хлопчик дивиться на директора згори вниз, а не навпаки.

 — Тож цей лорд Джаґсон — смертежер? — м’яко запитав хлопчик. — Добре. Він вже запродав своє життя, тож я можу робити з ним будь-що, без жодних етичних проблем…​

 — Гаррі!

Голос хлопчика був холодний і ясний, як лід з найщирішої води з незайманого струмка.

 — Здається, ви гадаєте, що світло має жити в страху темряви. Я кажу, що має бути навпаки. Я б радше не вбивав цього вашого лорда Джаґсона, навіть якщо він смертежер. Та однієї години мозкової атаки на пару з професором із захисту вистачить, щоб придумати якийсь творчий спосіб збанкрутувати його, чи вигнати з чаклунської Британії. Для демонстрації цього було б цілком достатньо, гадаю.

 — Мушу зізнатися, — повільно сказав старий чарівник, — що думка про знищення роду з п’ятисотрічною історією, про те, щоб викликати смертежера на бій до кінця, і все це через сутичку в коридорі Гоґвортсу, — якось не приходила мені в голову, Гаррі, — старий чарівник одним пальцем поправив серпасті окуляри, що трохи з’їхали зі звичного місця на носі власника, коли він ото біг був до дверей. — Гадаю, це і міс Ґрейнджер не спало б на думку, ані професорці Макґонеґел, і навіть Фредові із Джорджем.

Хлопець знизав плечима.

 — Справа була б не в якихось коридорах, — відповів хлопець. — Це була б відплата за минулі злочини, і я б це зробив лише у випадку, якби Джаґсон зробив перший крок. Зрештою, задача не в тому, щоб люди боялися сліпої Немезиди. Треба навчити їх, що ті, хто тримаються нейтралітету, в безпеці з мого боку, а тицяти у мене палицею неймовірно небезпечно, — хлопець посміхався, та посмішка не досягала очей. — Може, я куплю рекламний простір у «Щоденному віщуні», щоб усіх повідомити, що будь-хто, хто захоче і далі тягти зі мною цю суперечку, пізнає справжнє значення Хаосу, а якщо мені дати спокій, все буде добре.

 — Ні, — сказав старий чарівник. Голос його поглибшав, у ньому відбилась дещиця його справжнього віку і справжньої сили. — Ні, Гаррі, цього не має бути. Ти ще не навчився справжнього змісту боротьби, не знаєш, що справді відбувається, коли вороги стають на битву. І ось ти мрієш, як мріють усі маленькі хлопчики, навчити своїх ворогів боятися тебе. Мене лякає, що ти в надто ніжному віці вже маєш достатньо сили частково реалізувати ці твої мрії. На цьому шляху, Гаррі, нема жодного повороту, що не вів би у пітьму, Гаррі, жодного. Це шлях Темного Лорда, без сумніву.

Хлопець завагався, а його очі зиркнули на порожню золоту платформу, де іноді відпочивав Фоукс. Мало хто помітив би цей жест, та старий чарівник знав його дуже добре.

 — Добре, забудьмо про те, щоб навчити їх мене боятися, — сказав тоді хлопець. Голос його був трохи менш жорсткий, якась дрібка холоду полишила його. — Я досі вважаю, що не слід дозволяти кривдити дітей через страх того, що зробить чи не зробить лорд Джаґсон. Захищати їх — в цьому якраз і полягає ваша робота. Якщо лорд Джаґсон справді спробує стати у вас на шляху, робіть усе, на що здатні, щоб зупинити його. Дайте мені повний доступ до моїх фінансів, і я візьму всю відповідальність, я матиму справу з усіма наслідками повної заборони цькування в Гоґвортсі, хай які вони будуть — лорд Джаґсон чи ні.

Дуже повільно, старий чарівник похитав головою.

 — Здається, ти гадаєш, Гаррі, що мені слід лише використати всю свою силу, і мої вороги впадуть до моїх ніг. Але ти помиляєшся. Луціус Мелфой контролює міністра Фаджа, через «Щоденний віщун» він формує суспільну думку усієї Британії, і він ледь чи не контролює раду опікунів, що може викинути мене геть з Гоґвортсу. Амелія Боунз і Бартеміус Кравч — мої союзники, та навіть вони зречуться мене, якщо я буду діяти непродумано і на власний розсуд. Світ, що оточує тебе, більш крихкий, ніж ти, здається, думаєш, тож ми маємо діяти обережніше. Стара Чаклунська війна так і не закінчилась, Гаррі, вона продовжилася в іншій формі; чорний король заснув, а його фігури поки що пересуває Луціус Мелфой. Як гадаєш, Луціус Мелфой із радістю дозволить тобі забрати свого пішака?

Хлопець посміхнувся, тепер знову з холодком.

 — Добре, я обміркую, як зробити так, ніби це виглядало як зрада з боку лорда Джаґсона.

 — Гаррі…​

 — Перепони вимагають творчого підходу, директоре. Наявність перепон не означає, що ви мусите покинути напризволяще дітей, яких мали б захищати. Нехай Світло переможе, а якщо з цього вийде клопіт…​ — хлопець знову знизав плечима. — Нехай Світло переможе знову.

 — Якби фенікси могли говорити, вони говорили б щось таке, — сказав старий чарівник. — Але тобі незрозуміла ціна фенікса.

Останні два слова пролунали на диво ясно і дзвінко, ніби луна пішла кабінетом, а довкола загуркотіло.

Між старовинним щитом на стіні й вішаком Сортувального капелюха камінь стіни заворушився, поплив, зібгався у дві колони з проходом між ними. В проході замайоріли кам’яні сходи вниз, у пітьму.

Старий чарівник розвернувся і попростував до тих сходів, озирнувся на Гаррі, що стовбичив позаду.

 — Ходімо! — промовив старий чарівник. Веселе мерехтіння полишило його блакитні очі. — Якщо вже ти зайшов настільки далеко, що зміг нав’язати мені свою присутність тут, можеш вже пройти далі.

* * *

Кам’яні сходинки не були захищені парапетом, і після декількох кроків Гаррі витягнув паличку і кинув «Лумос». Директор не озирнувся на світло, і не дивився вниз, ніби так часто долав ці сходи, що не потребував зору взагалі.

Хлопець знав, що йому мало б бути цікаво чи лячно, та на ці емоції не залишилося процесорного часу мозку. Весь його самоконтроль ішов на те, щоб не дозволити люті, що кипіла в ньому, перелитися через край.

Сходів було небагато, лише один марш нагору, жодних поворотів чи вихилясів.

Сходи закінчувалися суцільними металевими дверима, у блакитному світлі Гарріної палички двері видавалися чорними, що означало, що метал, з якого їх було зроблено, був або чорний, або червоний.

Албус Дамблдор пафосно витяг свою довгу паличку і знову заговорив тим дивним голосом, що наче відбивався луною у Гарріних вухах, закарбовуючись у його пам’яті:

 — Доля фенікса.

Ті останні двері також прочинилися, і Гаррі увійшов за Дамблдором всередину.

Кімната за дверима, видавалося, була зроблена з такого самого чорного металу, що й двері. Чорними були і стіни, і підлога. Стеля нагорі була чорна, і лише єдина кришталева куля звисала з неї, підвішена на білому ланцюгу. Вона випромінювала променисте срібне світло, яке мало б, гадано, імітувати сяйво патронуса, хоча було видно, що це підробка.

В кімнаті стояли п’єдестали чорного металу, на кожному п’єдесталі — рухоме зображення, чи вертикальний циліндр, напівзаповнений мерехтливо-срібною рідиною, або самотній маленький предмет; обпалене срібне намисто, розірваний капелюх, новенька золота каблучка. На багатьох п’єдесталах було і перше, і друге, і третє — рухлива картинка, і срібна рідина, і предмет. Багато на тих п’єдесталах лежало чарівних паличок, більшість із них — поламані, або обгорілі, або такі, що в них деревина ніби розплавилася.

Гаррі знадобився час, щоб сприйняти цю сцену й усвідомити, що він бачить; раптом його горло болісно стиснулося; було так, ніби лють всередині його зазнала страшного удару молотом, можливо, найстрашнішого за все його життя.

 — Це не всі, хто загинув під час моїх війн, — сказав Албус Дамблдор. Він стояв спиною до Гаррі, той міг бачити лише пасма посивілого волосся й жовтуватий абрис мантії. — Навіть близько не всі. Тільки найдорожчі друзі й ті, хто загинув унаслідок моїх найневдаліших рішень, — від кожного з них тут щось зберігається. Про них я жалкую найбільше, і це місце присвячено їм.

Гаррі не міг порахувати, скільки в кімнаті було п’єдесталів. Можливо, близько сотні. Кімната чорного металу була немаленька, і багато ще залишалося місця для прийдешніх п’єдесталів.

Албус Дамблдор поглянув на Гаррі. Його глибокі очі зблиснули, наче сталеві, та коли він заговорив, то спокійно.

 — Видається, що ти нічого не знаєш про ціну фенікса, — тихо промовив Албус Дамблдор. — Видається, ти не лиха людина, але жахливий невіглас, і дуже впевнений попри своє невігластво; я теж таким був, дуже давно. Та я ніколи не чув був голос Фоукса так ясно, як, видається, його почув ти, того дня. Можливо, я вже був застарий і переповнений смутку, коли фенікс прийшов до мене. Якщо я чогось не розумію про те, наскільки я мушу бути готовий до бою, то поясни мені, поділися своєю мудрістю, прошу, — в голосі старого чарівника не було гніву; весь тиск, вся сила удару, що забивав тобі дихання, як від польоту на мітлі, — все це було в обпалених і розтрощених паличках, мертвих паличках, що лежали тут у срібному світлі. — А якщо ні — то розвертайся і йди звідси, але тоді я не бажаю більше нічого чути з цього приводу.

Гаррі не знав, що сказати. В його життєвому досвіді не було нічого подібного, і всі слова покинули його. Якби трохи подумати, він би знайшов, що сказати, та наразі йому не вірилося, що слова можуть мати якесь значення. Не можна, щоб ти вигравав усі суперечки лише через те, що через твої рішення загинули люди, і все одно — Гаррі не міг нічого сказати. Не було нічого, що Гаррі мав право сказати.

І Гаррі вже майже розвернувся і пішов звідти, коли його осяяло: либонь, якась частка Албуса Дамблдора завжди стояла в цій кімнаті, завжди, де б він не був. А якщо ти стоїш у такому місці, то ти здатен зробити що завгодно, втратити що завгодно, аби не вступати знову у бій.

Гаррі впав в око один з п’єдесталів: фотографія на ньому не рухалася, ніхто не посміхався, не махав рукою. Це була маґлівська фотографія, жінка на ній серйозно дивилася в камеру, її брунатне волосся було заплетене у звичайні маґлівські кіски, яких Гаррі не бачив на жодній відьмі. Поряд із фотографією був циліндр срібної рідини, а ось предмета не було; ані розплавленого персня, ані поламаної палички.

Гаррі повільно підійшов, зупинився перед п’єдесталом.

 — Хто вона була? — спитав він, і власний голос прозвучав йому якось дивно.

 — Її звали Тріша Ґласвел, — сказав Дамблдор. — Матір дочки маґлівського роду, що її вбили були смертежери. Вона працювала детективом на маґлівський уряд, і після цього вона почала зливати інформацію маґлівської адміністрації Ордену Фенікса, і робила це доки її не…​ зрадили…​ і не передали Волдемортові. — голос старого чарівника зірвався. — Вона довго помирала, Гаррі.

 — Вона врятувала чиїсь життя? — спитав Гаррі.

 — Так, — тихо відповів чарівник. — Врятувала.

Гаррі відірвав погляд від п’єдесталу і подивився на Дамблдора.

 — Хіба світ був би кращий, якби вона не боролася?

 — Ні, не був би, — відповів старий чарівник. Голос його був стомлений і сповнений туги. Тепер він здавався скоцюрбленим, ніби от-от зігнеться навпіл. — Я бачу, ти так і не зрозумів. Я гадаю, ти й не зрозумієш, до того дня, коли…​ ох, Гаррі. Так неймовірно давно, коли я був не старший за тебе тепер, я побачив справжнє обличчя насильства, і зрозумів його ціну. Наповнити повітря смертельними закляттями — з будь-якої причини, з будь-якої, Гаррі, — це недобра справа, прогнила за своєю суттю, така сама жахлива, як і найтемніші ритуали. Насильство, щойно почнеться, стає чимось на кшталт смертефалда — воно б’є по будь-чиєму життю, що трапиться поряд. Я…​ я не хотів би, щоб ти заплатив за цей урок таку ціну, як я свого часу, Гаррі.

Гаррі припинив дивитися в блакитні очі, втупився в чорний метал підлоги. Директор намагався сказати йому щось важливе, це він розумів. І це щось Гаррі не здавалося нікчемною думкою.

 — Був колись один такий маґл, і звали його Магатма Ґанді, — звернувся Гаррі до підлоги. — Він гадав, що уряд маґлівської Британії не повинен керувати його державою. І він відмовився воювати. Він вмовив цілу країну не воювати. Натомість він казав, щоб люди підходили до британських солдат і дозволяли тим їх бити, і не чинили спротиву. І ось, коли Британія більше не здатна була це продовжувати, він звільнив свою країну. Коли я про це прочитав, то подумав, що це дуже красиве рішення. Я подумав тоді, що це щось вище за всі війни, що коли-небудь велися були силою пістолетів чи мечів. Я подумав, що в них направду вийшло, що це насправді спрацювало, — Гаррі схопив ротом повітря. — А потім я дізнався, що під час Другої Світової війни Ґанді сказав своєму народові, що якщо нацисти підуть на вторгнення, люди мусять використовувати ненасильницький спротив і проти них також. Проте нацисти би просто розстріляли всіх у полі зору, ось що вони б зробили. І, цілком можливо, що Вінстон Черчилль завжди вважав, що мусив би бути інший спосіб, якийсь дуже хитрий спосіб перемогти так, щоб ніхто не постраждав; ось тільки він його так і не знайшов, тож йому довелося воювати, — Гаррі подивився на директора, який дивився на нього. — Вінстон Черчилль був той, хто намагався переконати британський уряд не віддавати Чехословаччину Гітлеру в обмін на мирну угоду, переконати їх, що вони мають битися вже…​

 — Я впізнаю це ім’я, Гаррі, — сказав Дамблдор. Старий чарівник зобразив посмішку. — Хоча природна чесність змушує мене зауважити, що старий добрий Вінстон не надто страждав від докорів сумління, навіть після добрячої порції вогневіскі.

 — Я веду до того, — сказав Гаррі, після невеличкої паузи, яка знадобилася йому, щоб згадати, з ким саме він розмовляє, і позбутися гидкого відчуття, ніби він і справді необізнана дитина, яка останній ґлузд втратила, і не має жодного права ані перебувати в цій кімнаті, ані ставити Албусові Дамблдору якісь питання.

 — Я веду до того, що казати, либонь, насильство це зло, — це не відповідь. Ви не кажете, коли битися, а коли не битися. Це складне питання, на яке Ґанді відмовився відповідати, і через те я втратив частину поваги до нього.

 — А як відповіси ти, Гаррі? — тихо спитав Дамблдор.

 — Можна відповісти, що ніколи не слід вдаватися до насильства, хіба проти насильства, — сказав Гаррі. — Не слід ризикувати чиїмось життям, крім як заради порятунку інших життів. Це звучить красиво, якщо так подати. Ось тільки проблема в тому, що коли офіцер поліції бачить, як злодій грабує будинок, йому слід спробувати його зупинити, навіть якщо злодій буде відбиватися, і через це хтось може забитися чи навіть загинути. Навіть якщо злодій лише хоче вкрасти коштовності, а це ж усього лише речі. Бо, якщо ніхто не дошкулятиме злодіям, їх стане більше, а потім ще більше. І навіть якщо щоразу вони лише речі крастимуть, це…​ це призведе до…​ саме суспільство…​ — Гаррі затнувся. В цій кімнаті думки не здавалися йому такими впорядкованими, як зазвичай. Він мав би продемонструвати співрозмовнику абсолютно логічні розмірковування в термінах теорії ігор, мусив хоча б сам побачити проблему в цьому світлі, але не міг. Яструби, голуби…​ — Хіба ви не розумієте, якщо злі люди готові піти на насильство, щоб отримати бажане, а хороші люди завжди відступають, адже не готові на нього піти, то…​ то не хотілося б жити в такому суспільстві, директоре! Хіба ви не усвідомлюєте, на що перетворюється Гоґвортс через усе це цькування, а найбільше — на що перетворюється гуртожиток Слизерин?

 — Війна — це надто високий ризик, — сказав старий чарівник. — І все ж таки буде війна. Волдеморт повертається. Чорні пішаки збираються знов. Северус у цій війні — одна з найважливіших фігур з нашого боку шахівниці. Та наш злий майстер настійок мусить, як то кажуть, підтримувати імідж. Якщо Северус зможе грати свою роль, наносячи дітям моральні травми, підкреслюю, лише моральні, Гаррі, — дуже-дуже м’яко повів голос старого чарівника, — то ти надто наївний у питаннях війни та миру, Гаррі, якщо гадаєш, що це зависока ціна. Жорсткі рішення виглядають не так, Гаррі. Вони виглядають — ось так.

Старий чарівник не зробив рукою жодного жесту. Він просто продовжив там стояти, поміж чужих п’єдесталів.

 — Вам не можна бути директором, — Гаррі говорив попри щось пекуче у горлі. — Мені шкода, мені дуже шкода, та ви не можете одночасно представляти шкільну адміністрацію і вести війну. Гоґвортс не має бути частиною цього.

 — Діти виживуть. — сказав чарівник зі втомленими, старечими очима. — А Волдеморта б не пережили. Ти ніколи не цікавився, чому діти Гоґвортсу не часто говорять про своїх батьків, Гаррі? А через те, що завжди поряд є хтось, хто втратив матір, чи батька, чи обох, і він може почути розмову. Ось що залишив по собі Волдеморт, у своє останнє пришестя. Ніщо не варте того, щоб ця війна почалася хоч на один день раніше, ніж це абсолютно необхідно, чи тривала на один день довше, — тепер старий чарівник зробив жест рукою, ніби охопивши ним усі потрощені палички. — Ми билися не тому, що нам це здавалося благородним! Ми билися, бо мусили, бо не залишилось іншого шляху. Така була наша відповідь.

 — Це тому ви так довго чекали, перш ніж зійтись у двобої з Ґріндельвальдом?

Це питання вихопилося в Гаррі випадково…​

Довго, довго блакитні очі роздивлялися його.

 — З ким ти розмовляв був, Гаррі? — запитався старий чарівник. — Ні, не відповідай. Я вже знаю, — Дамблдор зітхнув. — Багато хто питав у мене про це, і я завжди ухилявся від відповіді. Втім у свій час ти маєш дізнатися усю правду про ту справу. Чи ти урочисто присягаєш ніколи й нікому про це не говорити, доки я не дам тобі дозвіл?

Гаррі хотів би отримати дозвіл, щоб розповісти Драко, та що ж поробиш.

 — Присягаю, — сказав Гаррі.

 — Ґріндельвальд мав у своєму розпорядженні древній і жахливий артефакт, — сказав Дамблдор. — Доки він був у нього, я не міг пробити його захист. У нашій дуелі я не міг перемогти, тільки битися з ним багато годин, щоб він упав у знемозі; і я б теж загинув від неї згодом, якби не Фоукс. Та доки маґлівські союзники продовжували приносити криваві жертви, щоб підтримати його, Ґріндельвальд не впав би — на той час він справді був невразливий. Про цей жахливий предмет, що його мав Ґріндельвальд, ніхто не має знати, навіть підозрювати, жодного натяку не має бути. Тому ти не мусиш про нього говорити, і я поки що нічого не скажу. Це все, Гаррі. Нема ані моралі, ані якоїсь мудрості. Ось усе, що є.

Гаррі повільно кивнув. Почуте не було абсолютно неприйнятним, за магічних стандартів…​

 — А тоді, — голос Дамблдора провадив далі, ще тихіший, ніби він говорив до самого себе, — позаяк це я його знесилив, вони підкорилися мені, коли я сказав, що він не має померти, хоча тисячі вимагали його крові. Тож він був ув’язнений у Нурменґарді, у в’язниці, яку сам же і побудував був, і він перебуває там донині. Я пішов на цей двобій без наміру його вбивати, Гаррі. Бо, бач, я пробував був убити Ґріндельвальда раніше, дуже давно, і це…​ це…​ виявилося…​ помилкою, Гаррі…​ — старий чарівник дивився на свою довгасту темно-сіру паличку, тримаючи її обома руками, так, ніби це була кришталева куля з якогось маґлівського фентезі, куля ворожки, всередині якої можна знайти відповіді на питання. — І тоді я подумав…​ Я подумав, що ніколи не повинен убивати. А тоді з’явився Волдеморт.

Старий чарівник знову подивився на Гаррі й сказав дещо сиплим голосом:

 — Він не такий як Ґріндельвальд, Гаррі. В ньому не залишилося нічого людського. Його ти маєш знищити. Він не вагатиметься, коли настане час. Лише до нього, з усіх створінь цього світу, ти не мусиш являти милосердя; а коли ти це зробиш, забудь це, забудь, що колись зробив щось подібне, забудь — і повертайся до життя. Тож збережи свою лють для того дня, і тільки для нього.

В кабінеті запала тиша.

Вона тривала багато довгих секунд, доки, зрештою, її не перервало одне питання.

 — В Нурменґарді є дементори?

 — Що? — перепитав старий чарівник. — Ні! Я б не вчинив так, навіть із ним…​

* * *

Старий чарівник дивився на маленького хлопчика, що випростався перед ним, і його обличчя змінило свій вираз.

 — Іншими словами, — заговорив хлопчик, звертаючись ніби до самого себе, ніби більше нікого в кімнаті не було, — вже відомо, як утримувати могутніх темних чаклунів у тюрмі без використання дементорів. Люди знають, що це відомо.

 — Гаррі?..

 — Ні, — сказав хлопець. Він підвів очі, і ці очі палали зеленим вогнем. — Я не приймаю вашу відповідь, директоре. Фоукс доручив мені місію, і тепер я знаю, чому Фоукс доручив її мені, а не вам. Ви готові миритися з угодами, які зрештою призведуть до перемоги поганих хлопців. А я ні.

 — Це теж не відповідь, — сказав старий чарівник; він не показував свого розпачу, бо мав довгу історію приховування болю. — Те, що ти відмовляєшся щось прийняти, ще не означає, що цього більше не існує. Може, ти просто ще занадто юний, щоб зрозуміти це, Гаррі, попри усі твої пози; лише в дитячих фантазіях усі битви можна перемогти і не піти на жодний компроміс зі злом.

 — І тому я можу нищити дементорів, а ви — ні, — сказав хлопчик. — Бо я вірю, що темряву можна знищити.

Старому чарівнику забило дихання.

 — Ціна фенікса не є неминучою, — сказав хлопчик. — Вона не є складовою частиною якогось базового балансу, вбудованого у цей всесвіт. Просто є елементи задачі, що ви ще не знаєте, як їх обманути.

Старий чарівник розтулив рота, та звуку з цього не вийшло.

Сріблясте світло на потрощених паличках.

 — Фоукс дав мені доручення, — повторив хлопчик. — І я виконуватиму цю місію, навіть якщо мені доведеться розпустити все міністерство. В цьому і полягає та частина відповіді, що ви увесь час пропускаєте. Я не зупиняюсь, не кажу, мовляв, йой, гадаю, я зеленого поняття не маю, як припинити цькування в Гоґвортсі, і не залишаю все як є. Я просто продовжую шукати, думати, як це зробити. І якщо заради цього треба порушити усі плани та інтриги Луціуса Мелфоя — то й нехай.

 — А як щодо справжньої боротьби, боротьби з Волдемортом? — непевним голосом відповів чарівник. — Що ти робитимеш, щоб перемогти в цій боротьбі, Гаррі? Порушиш увесь світ? Навіть якщо коли-небудь ти отримаєш достатню силу, ти ще не вільний не сплатити ціни і, можливо, ніколи не будеш вільний! Діяти так зараз — просто божевілля!

 — Я спитав професора Квірела, чому він розсміявся, — рівним голосом сказав хлопчик, — коли він тоді нагородив Герміону сотнею балів. А професор Квірел сказав, це не цитування, але зрештою він сказав, що це дуже смішно, що великий і благородний Албус Дамблдор нічого не зробив, коли ця бідна дівчинка благала про допомогу, а захистив її він. А ще він сказав мені, що коли хороші, високоморальні люди обплутають себе всілякими вузлами, вони зазвичай взагалі нічого не роблять; а якщо вони таки щось роблять, то їх ледь чи можна відрізнити від поганих людей. Тоді як він може допомагати безневинним дівчаткам коли йому заманеться, адже він — не хороша людина. І що я мушу згадати цю думку, якщо мені коли-небудь заманеться вирости хорошою людиною.

Старий чарівник не показав, якого він зазнав удару. Тільки по розширенню зіниць можна було б здогадатися, якби хтось пильно за ним спостерігав.

 — Не хвилюйтеся, директоре. — сказав хлопчик. — Я не втратив якорів. Я знаю, що мені варто вчитися доброго в Герміони й Фоукса, а не в професора Квірела. Тут ми підходимо до справжньої причини, чому я прийшов. Час Герміони занадто цінний, щоб витрачати його на відбування покарань. Професор Снейп скасує його, аргументуючи тим, що я був його шантажував.

Старий чарівник трохи повагався, а тоді кивнув, срібна його борода сумно хитнулася.

 — Для неї самої це не найкращий варіант, Гаррі, — сказав старий чарівник. — Втім, можна записати її на відбування покарання з професором Бінсом — тоді ви двоє зможете собі вдвох повчитися в його кабінеті.

 — Підходить, — відказав хлопчик. — Зрештою, це була вся моя справа до вас. Надалі, якщо працюватимете на боці поганих хлопців чи потуратимете їм, можете розраховувати, що я зроблю все так, як, на мою думку, хотілося б Фоуксові, і неважливо, скільки клопоту з цього вийде. Я сподіваюся, я висловив свою позицію достатньо чітко.

Без жодного більше слова хлопець розвернувся і вийшов з кімнати, повз двері з чорного металу, вже на ходу промовляючи «Лумос!».

Старий чарівник залишився стояти — мовчки, посеред руїн тих життів, що їх лишило по собі його власне життя. Його старечі пальці, тремтячи, піднялися до очей і тицьнулись у скельця серпастих окулярів…​

Хлопець вистромив голову назад.

 — Вам не складно увімкнути сходи, директоре? Я б не хотів знову заморочуватися, щоб повернутися так само, як прийшов, це забагато роботи.

 — Іди, Гаррі Поттер, — відповів старий чарівник. — Сходи приймуть тебе.

(За деякий час більш рання версія Гаррі невидимо чекала поряд із гаргуйлями з дев’ятої вечора, пішла за заступницею директора проходом, що прочинився для неї, тихо постояла поряд із нею на сходах, що оберталися, аж доки вони не доїхали до верхівки, а тоді, досі не знімаючи Плаща невидимості, прокрутила часоворот тричі.)

* * *

Наслідки: професор Квірел і…​

Професор із захисту чекав у затінку, недбало спершись потилицею на височезний бук, вкритий лускатою сірою корою — наприкінці березня дерево ще не мало листя, і силует його стовбура з оголеним гіллям нагадував таку собі бліду кінцівку, що простягнулася від землі й розкрила тисячопальцеву долоню у височині. Навколо професора із захисту і понад ним гілля було таке щільне і заплутане, що навіть найранісінькою весною, коли більшість дерев ще й бруньок не пустили, неба крізь цю гущавину було не побачити. Дерев’яне мереживо так часто самоперетиналося і так витончено розгалужувалося, що якби пролітати над цим місцем на мітлі й шукати когось внизу, то краще сподіватися на слух, аніж на зір. До того ж, у забороненому лісі було майже темно, адже сонце вже сідало і останні відблиски зорі лише торкалися верхівок найвищих дерев.

Тоді пролунали найтихіші кроки, майже нечутні на вкритому торішнім листям і голками лісовому ґрунті; хода видавала людину, що звикла була ходити непоміченою. Ані галузка не хруснула під ногою, ані листячко не шелеснуло…​

 — Добридень, — озвався професор Квірел. Професор із захисту не дав собі клопоту підвести ані очі, ані руки, які недбало висіли по обидва боки від тулуба.

На тлі лісу проявилася постать у чорному плащі, помотала головою на всі боки. Права рука нижнім хватом вчепилася у паличку, таку сіру, що майже срібну.

 — Я не знаю, чому з усіх можливих місць ви зажадали зустрітися тут, — доволі прохолодно сказав Северус Снейп.

 — Ой, — неквапно простягнув Квірел, ніби ця бесіда нічого для нього не важила, — та я ж гадав, що ви радше б зберегли нашу розмову в таємниці. Стіни Гоґвортсу мають вуха, і ви б не хотіли, щоб директор дізнався про вашу роль у вчорашній справі, чи не так?

Березневий холодок пробрав співрозмовників трохи сильніше, температура ще впала.

 — Я не знаю, про що ви, — крижаним тоном зауважив майстер настійок.

 — Ви чудово знаєте, про що зараз ідеться, — весело заперечив професор Квірел. — Серйозно, мій друже професор, не варто вам пхатися у справи ідіотів, якщо ви не готові миттєво захиститися від їхнього насильства. (Руки професора із захисту досі спокійно лежали обабіч, розслаблені, розкритими долонями вгору.) А втім жоден з тих ідіотів, видається, не пам’ятає, як ви валялися на підлозі, і юні леді також не пам’ятають вашої присутності. Що викликає наступне захопливе питання, а саме, а навіщо вам так перейматися, так відчайдушно гарувати, накладаючи п’ятдесят два закляття пам’яті, — професор Квірел нахилив голову. — Хіба можливо, щоб ви настільки боялися того, що подумають про вас прості учні? Я так не думаю. Можливо, вас жахає, що про цю справу може дізнатися ваш добрий друг, лорд Мелфой? Але ті дурники, ще до зміни пам’яті, вигадали цілком задовільну теорію щодо причини вашої присутності. Ні, є лише одна особа, що має над вами таку владу, і лише ця особа буде вкрай занепокоєна тим, що ви щось там собі інтригуєте без її, особи, відома.

 — Що? — зашипів майстер настійок, не приховуючи гніву в голосі.

 — І втім, зараз, видається, ви ведете свою власну гру; тож мені дуже цікаво дізнатися, чого ви взагалі могли хотіти досягти й навіщо, — професор із захисту дивився на чорноплащовий силует майстра з настійок із тією пильністю, з якою вчений дивиться на суперцікаву комаху, хоч і комаху.

 — Я не слуга Дамблдора, — холодно зазначив майстер настійок.

 — Справді? Яка дивовижна новина, — злегка посміхнувся професор із захисту. — Розкажіть мені про це більше.

Запала довга мовчанка. З якогось дерева озвалася сова, дуже гучно, на тлі тиші; жоден чоловік не сіпнувся, не кліпнув.

 — Ви не хочете мати мене ворогом, Квіреле, — сказав Северус Снейп дуже, дуже м’яко.

 — Не хочу? — спитав професор Квірел. — А вам звідки знати, чого я хочу?

 — З іншого боку, — так само лагідно продовжив майстер настійок, — мої друзі мають багато привілеїв.

Чоловік, що спирався о стовбур бука, смикнув бровами.

 — Наприклад?..

 — Я багато чого знаю про цю школу, — сказав майстер настійок. — Такого, що ви, мабуть, гадаєте, я не знаю.

Пауза була вичікувальною.

 — Як цілковито захопливо, — сказав професор Квірел. Він знуджено розглядав свої нігті. — Продовжуйте, прошу.

 — Я знаю що ви…​ досліджували…​ коридор на четвертому поверсі…​

 — Ви нічого такого не знаєте, — чоловік випростав спину. — Не блефуйте зі мною, Северусе Снейп; мене це дратує, а ви не в тому статусі, щоб мене дратувати. Будь-який компетентний чарівник одним поглядом визначить, що директор обплів той коридор сміховинною кількістю захисних заклять, сітей, тригерів і пасток. Ба більше: там накладені древні потужні чари, там діють такі магічні конструкти, про які я навіть чуток не чув, залучені такі техніки, що тільки сам Фламель міг пожертвувати їх зі свого старанно прихованого вчення. Навіть Той-Кого-Не-Можна-Називати не пройшов би повз всі ці перепони без клопоту, — професор Квірел задумливо постукав пальцем по щоці. — А от щодо власне замка: настільки слабенький «Колопортус» на дверній ручці, що навіть міс Ґрейнджер в перший день у Гоґвортсі впоралася б із ним. Ніколи за все своє життя я не бачив такої кричущої пастки, — професор із захисту звузив очі. — Я не знаю нікого у світі, проти кого такі фантастичні перепони були б хоч дрібку корисні. Якщо є якийсь чарівник з древнім ученням, що я про нього ніколи не чув, і що саме на нього націлена пастка…​ ось цю інформацію можете мені продати, і я куплю її за будь-яку кількість мовчання з мого боку, мій дорогий колего, і ще багато залишиться.

Можна було заприсягтися, що професор Квірел дивиться на Северуса Снейпа із гострою зацікавленістю. Ані тінь посмішки не заплямувала його вуста.

І ще одна пауза повисла на галявині.

 — Я не знаю, кого боїться Дамблдор, — сказав Снейп. — Та я знаю, яку приманку він використовує, і дещо щодо методів її справжньої охорони…​

 — Щодо цієї штуки, — голос професора Квірела просто випромінював знудженість, — то я вкрав її вже кілька місяців тому, залишивши натомість підробку. Та все одно дякую, що спитали.

 — Ви брешете, — після паузи кинув Северус Снейп.

 — Так, брешу, — професор Квірел знову обперся об сіру деревину стовбура, очі його розглядали щільну сітку гілок, таку щільну, що самої ночі між ними було майже непомітно. — Я лише хотів дізнатися, чи ви мені це скажете, адже ви прикидаєтесь, немовби знаєте так мало, — професор із захисту посміхнувся своїм думкам.

Видавалося, майстер настійок вже ледь чи не захлинався власною люттю.

 — Чого ти хочеш?

 — Та нічого, насправді, — відповів професор із захисту, продовжуючи огляд лісової стелі. — Мені просто цікаво стало. Припустімо, що я просто спостерігатиму і сам зрозумію, до чого йде ваше інтригування, і нічого не скажу директорові…​ доки ви будете готові робити мені послугу, час від часу, — тут він сухо посміхнувся. — Наразі ви вільні, Северусе Снейп. Хоча я був би не проти знову трохи побалакати з вами, скоро, коли ви будете готові чесно сказати мені, на чиєму ви боці. І я маю на увазі чесно, без фальшивих масок, які ви показували сьогодні. Може виявитися, що у вас більше союзників, ніж ви гадаєте. Подумайте про це, друже.

* * *

Наслідки: Драко Мелфой та…​

Веселкова півсфера, купол чистої сили, що сам по собі кольору не має, лише віддзеркалює направлене на нього світло розкішних люстр вітальні гуртожитку Слизерин, розбиваючи його на тисячі сяйливих кольорів.

Під прихистком веселкової півсфери — нажахане обличчя юної відьми, що ніколи не билася із цькувальниками, що не вступила була до жодного з військ професора Квірела, що не підіймалася вище трійки на заняттях із захисту, що навіть призматичний бар’єр не могла кинути, навіть якщо від цього залежало б її життя.

 — Ой, та годі вже, — сказав Драко Мелфой, голосом вдаючи знудженість, хоча сам уже спітнів під мантією. Паличка його була спрямована на бар’єр, що захищав Мілісент Булстроуд.

Він не усвідомив, коли саме прийняв це рішення, ось тільки-но двоє старших хлопців збиралися проклясти Мілісент, вітальня принишкла, споглядаючи це видовище, — і ось рука Драко дістала паличку й створила бар’єр. Тепер серце Драко калатало, сповнене адреналіну й подиву, а його бідний нещасний мозок поспіхом силкувався зліпити якесь пояснення…​

Два старших хлопці випростувались, відволікшись від Мілісент, яку були залякували, розвернулись до Драко із сумішшю шоку та гніву на обличчі. Ґреґорі і Вінсент обабіч нього вже дістали були власні палички, але поки що не цілилися. Зрештою, вони й утрьох не мали жодного шансу на перемогу.

Та старші хлопці не збиралися кидати у них прокльонами. Нема таких дурних, щоб кидати прокляттями у нащадка роду Мелфоїв.

І пітнів Драко не від страху, що в нього кинуть прокляття; не від страху на його чолі зібралися вже крапельки води, що, як він сподівався, були не дуже помітні.

Драко спітнів через хворобливе усвідомлення того, що навіть виплутавшись з цієї справи зараз, якщо він продовжить далі йти цим шляхом, то в один прекрасний момент уся конструкція гучно і голосно гепнеться; можливо, тоді він вже не буде нащадком роду Мелфоїв.

 — Містере Мелфой, — звернувся до нього найстарший на вигляд хлопчик. — Чому ви її захищаєте?

 — Тож ви вирахували господиню всього суперплану, — сказав Драко, застосувавши зверхнє пирхання номер два, — і це, дозвольте лише мені прояснити, першокласниця на ім’я Мілісент Булстроуд. Вона лише посильна, ти, тупомізкий!

 — І що? — не поступився старший хлопчик. — Все одно вона їм допомагала!

Драко здійняв паличку, і призматичний бар’єр згас. І далі знудженим голосом Драко спитав:

 — Ви знали що робите, міс Булстроуд?

 — Н-ні, — пробелькотіла Мілісент зі свого місця за партою.

 — Ви знали, кому призначені слизеринські повідомлення, які ви передавали?

 — Ні! — вигукнула Мілісент.

 — Дякую, — сказав Драко. — Прошу вас всіх дати їй спокій, вона лише пішак. Міс Булстроуд, можете вважати, що я повернув вам послугу, що ви зробили мені цього лютого.

Драко повернувся до домашнього завдання з настійок, про себе благаючи Мерліна, щоб Мілісент не утнула дурницю — не перепитала його, мовляв, про яку таку послугу йдеться.

 — Тоді чому, — дзвінко пролунав голос з іншого боку кімнати, — ті відьми йшли туди, куди записка від Мілісент казала їм іти?

Спітнівши навіть більше, Драко відірвався від свого пергаменту й звернувся до власника голосу, Рандольфа Лі.

 — Що саме було написане у підробній записці? — спитав Драко. — «Я наказую вам виступити на бій в ім’я темної леді Булстроуд» чи «Будь ласка, зустріньтеся зі мною тут, з повагою, Мілісент»?

Рандольф Лі відкрив рота, замислився на якусь долю секунди…​

 — Так я і знав, — сказав Драко. — Це був не надто вдалий тест, містере Лі, — тут Драко затнувся на одну виснажливу секунду, щоб придумати синонім на типово гарріпотерівське визначення «хибне позитивне спрацювання». — Вони б однаково прийшли, навіть якщо вони лише подруги Мілісент.

Так, ніби справу завершено, Драко знову схилився над домашнім завданням, ігноруючи шепіт, що лунав з усіх кутків кімнати. Ось тільки десь всередині нього оселився липкий, хворобливий жах.

Краєчком ока він помітив, як витріщається на нього Ґреґорі.

* * *

Очима Драко втупився в домашнє з астрономії, та не міг змусити себе на ньому зосередитись. Якщо ти намагаєшся не думати про те, що розповідав Гаррі Поттер, найгірша можлива стратегія — роздивлятися картинки нічного неба в підручнику, стараючись пригадати, що саме ти формально не маєш знати про рухи планет. Астрономія, це шляхетне і почесне мистецтво, ознака освіченості й знання; от тільки маґли володіли сучасними артефактами, які могли виконати те ж саме завдання в мільйон мільярдів разів краще, використовуючи методи, що їх Гаррі намагався був пояснити Драко, і що їх Драко поки що анітрішечки не розумів, крім того, що, вочевидь, методи ці не потребували магії, аби змусити якісь штуки робити числомагію.

Драко роздивлявся картинки сузір’їв і думав, чи в інших гуртожитках поводилися так само. Може, в Рейвенклові люди теж увесь час погрожують одне одному?

Гаррі Поттер сказав був якось, що солдати в бою насправді воюють не за батьківщину. Можливо, патріотизм приводить їх на поле бою, та щойно вони опиняються там, то б’ються, щоб захистити одне одного — друзів, з якими разом проходити підготовку і які тепер стоять поряд. Гаррі зауважив був, і Драко знав, що це так і є, що вірності лідеру недостатньо для чарів патронуса, це не зовсім потрібний різновид теплої й щасливої думки. А ось думка про захист когось поряд…​

Ось чому, задумливо додав був Гаррі Поттер, організація смертежерів розпалася, щойно Темний Лорд зник. Вони були недостатньо тепло ставилися одне до одного.

Можна залучити групу бійців за участі Белатриси Блек, Амікуса Керроу, лорда Мелфоя і містера Макнейра, і тримати їх у покорі під страхом «Круціатуса». Та щойно господар Чорної мітки зникає — у вас більше нема війська, є лише коло дальніх знайомців. Ось чому батько зазнав був тоді поразки. Насправді, це була навіть не його провина. Батько нічого не міг би зробити, отримавши у спадок смертежерів, які не дружили один з одним.

І хоча він був покликаний захищати інтереси гуртожитку Слизерин — і саме для врятування цього гуртожитку вони з Гаррі сформували пакт — попри себе самого, Драко іноді здавалося, що під час тренувань війська все було простіше. Коли він працював з учнями з трьох інших гуртожитків, а не зі слизеринцями. Коли побачив і назвав проблему, то вже не можеш її розбачити, і вона бісить тебе щодня.

 — Містере Мелфой? — озвався до нього Ґреґорі Ґойл, що лежав на підлозі біля стола Драко, в маленькій, але зручній спальні; Ґреґорі робив домашнє з трансфігурації, з якою Драко йому часто допомагав.

Радий відволіктися, Драко ухопився за цю можливість.

 — Так? — відгукнувся він.

 — Ви ж направду не інтригували проти Ґрейнджер, так? — запитав Ґреґорі.

Відчуття всередині Драко точно відповідало голосу Ґреґорі — себто, було хворобливим і наляканим.

 — Ви дійсно допомагали Ґрейнджер тоді, коли підняли її з підлоги, — сказав Ґреґорі. — І раніше, коли не дали їй гепнутися з даху. Ви допомогли бруднокровці…​

 — Звісно, авжеж, — саркастично прокоментував Драко, без жодної зупинки чи паузи, і повернувся до домашнього завдання з астрономії, ніби зовсім не був стурбований. Все розгорталося саме так, як цього боявся Драко, та принаймні це означало, що він вже неодноразово програвав у себе в голові цю розмову і щоразу робив переможний західний. — Годі тобі, Ґреґорі, ти бився з генералом Ґрейнджер, ти ж знаєш, які в неї сильні чари. Хіба ж справжнє маґловисько може бути сильніше за тебе, чи сильніше за Теодора, сильніше за всіх чистокровних нашої школи, крім мене? Ти взагалі-то віриш у те, що батько каже? Вона всиновлена. Її батьки загинули на війні, й вона залишилася з парою маґлів, так було для безпеки треба. Ніяк генерал Ґрейнджер не може бути справжньою бруднокровкою.

Спальнею Драко повільно пульсувала тиша. Драко хотів, мусив знати, який у Ґреґорі зараз вираз обличчя. Та йому не можна було підвести очей, доки Ґреґорі не заговорить перший.

А тоді…​

 — Так ось що вам Гаррі Поттер сказав? — запитався Ґреґорі.

Його голос затремтів і урвався. Коли Драко підвів очі від домашнього завдання, він побачив, що по щоках Ґреґорі ллються сльози.

Видається, хитрий хід не спрацював.

 — Я не знаю, що мені робити, — пошепки сказав Ґреґорі, — я не знаю, що тепер робити, містере Мелфой. Ваш батько — коли дізнається — він не потерпить такого, містере Мелфой!

Нетвоясправа судити, що батько потерпить чи не потерпить, Ґойле…​

Драко чув ці слова в себе в голові; батьковим голосом, і з батьковою суворою інтонацію. Батько сказав був йому сказати щось таке, якщо Вінсент чи Ґреґорі сумніватимуться у ньому; а якщо це не спрацює, батько казав, мовляв, прокляни їх. Вони не рівня і не друзі, казав був батько, і не можна ніколи про це забувати. Драко — головний, вони — його слуги, і якщо Драко не здатний зберегти таке співвідношення сил, то він не може бути нащадком роду Мелфоїв…​

 — Все гаразд, Ґреґорі, — сказав Драко, так лагідно, як тільки міг. — Тобі треба лише піклуватися про мій захист. Ніхто не звинуватить тебе за виконання моїх наказів, ані мій батько, ані твій, — вклавши в свій голос все можливе тепло, наче викликаючи патронуса, Драко правив своє. — І хай там як, наступна війна буде не така, як попередня. Рід Мелфоїв існував задовго до появи Темного Лорда, і не кожний лорд Мелфой робить одне і те саме. Батько знає це.

 — Знає? — тремтячим голосом уточнив Ґреґорі. — Чесно знає?

Драко кивнув.

 — І професор Квірел теж знає, — зауважив він. — Ось для чого ці його війська. Професор із захисту має рацію: коли почнеться наступна війна, батько не зможе об’єднати всю країну, бо вони згадають йому попередню війну. А ті, хто бився в складі військ професора Квірела, пам’ятатимуть найсильніших генералів, вони знатимуть, хто вартий того, щоб стати їхнім лідером. Вони проголосять Гаррі Поттера своїм лордом, а я буду його правицею, і рід Мелфоїв знову буде на коні, як і завжди. Люди можуть навіть звернутися до мене, якщо Поттер не опиниться поруч, а вони вважатимуть мене вартим довіри. Ось над чим я зараз працюю. Батько зрозуміє.

Ґреґорі витер очі, і повернувся до домашнього завдання з трансфігурації.

 — Добре, — сказав Ґреґорі, в голосі його відчувалися залишки смутку. — Якщо ви так кажете, містере Мелфой.

Драко кивнув у відповідь, відчуваючи порожнечу всередині через те, що збрехав другові, і повернувся до зірок.

* * *

Наслідки: Герміона Ґрейнджер і…​

Бути невидимою мало б бути цікавіше, коридори Гоґвортсу мали б підсвітитися іншим кольором абощо. А насправді, подумала Герміона, бути вдягненою у плащ-невидимку Гаррі — все одно, що не бути вдягненою у плащ-невидимку, тільки з плащем. Коли натягаєш на себе м’яку чорну тканину, натягаєш через голову, то навіть не бачиш, як матеріал напинається перед очима, а потім він ніби навіть дихати не заважає. І світ виглядає точнісінько так само, ось тільки коли проходиш повз щось металеве, то не бачиш своїх малесеньких віддзеркалень. А ще портрети на тебе не дивляться, а займаються собі своїми химерними справами так, наче вони самі одні. Герміона ще не пробувала була пройти повз дзеркало — вона не була впевнена, чи їй цього хочеться. Зрештою, у твоїх блуканнях коридорами бракувало лише тебе — твоїх рук, ніг: лишався лише мінний кут огляду. Химерне відчуття, радше не невидимість, а неіснування.

Гаррі не поставив жодного запитання, вона лише затнулась про невидимість, а він уже витягав Плащ невидимості з капшучка. Їй навіть не дали можливості пояснити про її суперсекретну зустріч з Дафною та Мілісент Булстроуд, про те, що їй здається, її план допоможе захистити інших дівчаток. Гаррі просто простягнув їй, цілком імовірно, одну зі Смертельних реліквій. Якщо чесно, а Герміона дуже старалася бути чесною, то треба було визнати — іноді Гаррі вмів бути справжнім, дуже вірним другом.

Секретна зустріч виявилася повним пшиком.

Мілісент сказала, мовляв, вона провидиця.

Герміона старанно і довго пояснювала Мілісент і Дафні, чому це аж ніяк не варіант.

Вони з Гаррі розглядали віщування на ранній стадії їхнього дослідження; Гаррі наполягав був, що вони мусять прочитати всю наявну інформацію про пророцтва, що не була у відділі службової літератури. Як сказав був Гаррі, це збереже купу зусиль, якщо вони знайдуть провидця, щоб він напророчив усе, що вони винайдуть за тридцять п’ять років. (Чи, кажучи словами Гаррі, «будь-який спосіб отримання інформації, переданої з далекого майбутнього, потенційно є умовою миттєвої глобальної перемоги».)

Але, як пояснювала Герміона Мілісент, пророкування не є контрольованим процесом, неможливо замовити пророцтво на задану тему. Натомість (згідно з книжками) існує щось на кшталт тиску, який накопичується у Часі, коли має трапитися чи не трапитися якась важлива подія. Провидці — це ніби слабкі місця, через які виходить зайвий тиск, коли поряд є правильний слухач. Тож пророцтва бувають лише про великі, важливі речі, бо лише такі здатні згенерувати достатньо тиску; і майже ніколи пророцтва різних провидців не збігаються за темою, бо після акту пророкування тиск зменшується. Тож, як пояснювала Герміона Мілісент далі, самі провидці не пам’ятають змісту своїх пророкувань, адже повідомлення призначені не їм. До того ж, ці повідомлення закодовані у формі загадок, і лише той, хто чув пророцтво в оригінальному виконанні провидця, матиме всю інформацію. Жодним чином не могла Мілісент видавати пророцтво за пророцтвом за власним бажанням, та ще й про шкільних хуліганів, а потім пам’ятати його; а навіть якби й пам’ятала, то це було б щось типу «скелет — це ключ до всього», аж ніяк не «Сьюзен Боунз має бути там».

На цьому етапі Мілісент геть перелякалася, тож Герміона розтисла кулаки, які вперла собі в боки, заспокоїлася й обережно зауважила, що вона, мовляв, дуже рада, що Мілісент їм допомогла була, але вони іноді таки потрапляли у пастки, довірившись її вказівкам, тож їй, Герміоні, дуже хотілося б знати, звідки насправді ті її повідомлення.

І Мілісент жалібно простягнула:

 — Але ж, але ж вона сказаламені, що вона провидиця…​

Герміона сказала була Дафні не допитуватися далі, після того, як Мілісент геть відмовилася видавати своє джерело. І не тільки тому, що Герміоні було ніяково через переляк на обличчі Мілісент. Просто вона мала сильну підозру, що джерело Мілісент, у свою чергу, мабуть, знаходило повідомлення в конвертах під подушкою ранками.

Вона відчувала схожий розпач, як тоді, під час бою перед Різдвом, коли витріщалася на діаграми Забіні з кольоровими лініями, колами, а вона…​ вона щойно ото була збагнула, що це означає, що саме Забіні показував їй ці схеми.

Навіть для рейвенкловця буває такий момент, коли життя видається заскладним.

Герміона почала спуск короткою спіраллю сходів з пожовклого мармуру, причеплених на центральний стрижень, щось по типу «секретних» сходів, а насправді просто найкоротший шлях зі слизеринських підземель до башти Рейвенклову, що нею могли ходити лише відьми. (Чому саме дівчаткам був потрібен швидкий спосіб пересування між Рейвенкловом та Слизерином і назад — це було для Герміони цілковитою загадкою.) На вершині сходів, опинившись достатньо далеко від Слизерину знову в центральній частині Гоґвортсу, Герміона зупинилася і зняла плащ-невидимку Гаррі.

Згодувавши плащ капшучку, Герміона звернула за ріг праворуч і пішла коротким коридорчиком, на повному автоматі роззираючись довкола себе, і ось її погляд зачепився за щось у затіненій ніші…​

(короткочасна дезорієнтація)

…​і ось уже напад шоку й страху вдарив її, як паралітичний прокльон, знерухомив усе її тіло, та ось раптом вона побачила, що без жодної думки чи свідомого рішення, вона вже витягла паличку та цілиться у…​

…​чорний плащ такого вільного крою, що неможливо визначити, чи постать, вдягнена у нього, чоловіча чи жіноча; а наповерх каптура ще натягнутий чорний капелюх із широкими крисами; а під капелюхом ніби скупчився чорний серпанок, що повністю приховує обличчя людини чи…​ істоти за ним.

 — Добридень знову, Герміоно, — прошепотів шиплячий голос з-під чорного каптура, з-поза чорного серпанку.

Серце важко билося Герміоні в грудях, одяг її вже був наскрізь просякнутий потом і приставав до шкіри, в роті стояв присмак страху; вона не знала, чому вона раптом вся повна адреналіну, та рука її ще дужче вчепилася в паличку.

 — Хто ти? — спитала Герміона.

Капелюх трохи нахилився; шепіптливий голос з чорного серпанку був сухий, як ото порох під ногами.

 — Твій останній союзник, — пролунав зміїний шепіт. — Той, хто відповість, коли не відповість більше ніхто. Я ймовірно єдиний справжній твій друг у Гоґвортсі, Герміоно. Бо тепер ти побачила, як решта змовчали, коли ти була у біді…​

 — Як тебе звуть?

Чорний плащ трохи покрутився туди сюди, було несхоже на знизання плечима, але передавало загальну концепцію знизання.

 — Це загадка, маленька рейвенкловко. Доки не розв’яжеш, можеш називати мене, як тобі заманеться.

Долоня в неї геть спітніла, і вона відчула раптову вдячність за спіральні виїмки на паличці, що сприяли кращому хвату пальців на деревині.

 — Добре, пане Неймовірно Підозріла Особо, — сказала Герміона, — чого вам від мене треба?

 — Неправильне питання, — прошепотіло з чорного серпанку. — Ти мала б спитати, що я можу запропонувати тобі.

 — Ні, — доволі впевнено відповіла юна дівчинка. — Я насправді не думаю, що я маю таке питати.

Тоненький смішок з-за чорно-серпанчистої завіси.

 — Не владу, — прошепотів голос, — не багатство, тобі байдуже на такі речі, чи не так, юна рейвенкловко? Знання. І це є в моєму розпорядженні. Я знаю, що розгортається в стінах цієї школи, знаю всі потаємні плани та молитви, знаю відповіді на загадки. Я знаю справжні причини холоду, що ти бачиш в очах Гаррі Поттера. Я знаю справжню природу загадкової хвороби професора Квірела. Я знаю, кого дійсно боїться Дамблдор.

 — Який молодець, — сказала Герміона Ґрейнджер. — А ти знаєш, скільки разів треба лизнути, щоб дістатися до центру чупа-чупса?

Чорний серпанок, видається, трохи потемнів, і голос прозвучав нижче і розчаровано:

 — То тобі навіть не цікаво, юна рейвенкловко, дізнатися, які правди ховаються за побрехеньками?

 — Сто вісімдесят сім, — відказала вона. — Я якось спробувала й ось стільки в мене вийшло.

Її рука майже зісковзувала з палички, пальці налилися втомою, ніби тримали паличку години, а не хвилини…​

Голос прошипів:

 — Професор Снейп — смертежер під прикриттям.

Герміона майже впустила паличку.

 — Ага, — голос прошепотів із відчутним задоволенням. — Я так і знав, що це тебе зацікавить. Отож, Герміоно. Чи хотіла б ти дізнатися щось іще про твоїх ворогів, чи про тих, кого звеш друзями?

Вона втупилася у чорний серпанок над височезним чорним плащем, відчайдушно намагаючись впорядкувати свої думки. Професор Снейп — смертежер? Та хто скаже їй щось подібне, нащо, що в біса коїться?

 — Це…​ — почала Герміона. Голос їй тремтів. — Це дуже серйозне звинувачення, якщо це правда. Чому ви кажете щось таке мені, а не директорові Дамблдору?

 — Дамблдор нічого не зробив, щоб зупинити Снейпа, — прошепотів чорний серпанок. — Ти ж сама бачила, Герміоно. Гоґвортс гниє з голови. Всі негаразди в цій школі, все починається з божевільного директора. Лише ти одна мала сміливість кинути йому виклик — тож я розмовляю з тобою.

 — Тож ви говорили і з Гаррі Поттером? — спитала Герміона так спокійно, як тільки могла. Якщо це і є його дружній привид…​

Чорний серпанок потемнішав і посвітлішав знов, ніби кивнув головою.

 — Я боюся Гаррі Поттера, — прошепотів він. — Боюся холоду в його очах, боюся темряви, що набирає сили в їхній глибині. Гаррі Поттер — убивця, і той, хто стане на його шляху, — помре. Навіть ти, Герміоно Ґрейнджер, якщо наважишся справді чинити йому опір — темрява на дні його очей вивільниться і пожре тебе. Це я знаю.

 — Тоді ти не знаєш і половини того, що вдаєш, нібито знаєш, — сказала Герміона, дещо більш впевнено. — Я теж боюся Гаррі. Але не того, що він, можливо, зробить мені. Я боюся того, що він, можливо, зробить, щоб захистити мене…​

 — Помилка, — голос був жорсткий, злий, не дозволяв непокори. — Гаррі Поттер піде проти тебе у свій час, Герміоно, коли темрява обійме його достоту. Він не проллє ані сльозинки, він навіть не помітить, у той день, коли чавитиме тебе своїми чобітьми.

 — Подвійна помилка! — відповіла вона гучніше, хоча по спині в неї пробіг холодок. Їй згадалася, як Гаррі колись спитав: — Що саме ти гадаєш, ти знаєш, і звідки, ти гадаєш, ти це знаєш, га?

 — Потім…​ — голос ніби затнувся. — Для цього буде час потім. А зараз, станом на сьогодні, Гаррі Поттер дійсно тобі не ворог. І все одно ти у страшній небезпеці.

 — У це нескладно повірити, — сказала Герміона Ґрейнджер.

Вона палко бажала взяти паличку в іншу руку, їй хотілося підперти праву руку, щоб утримати її у повітрі, а голова боліла так, ніби вона витріщається на чорний серпанок декілька днів; вона не знала, чому так швидко втомилася.

 — На тебе звернув увагу Луціус Мелфой, Герміоно, — шепіт став гучніший, відкинув свою безвиразність, в ньому прозвучало збентеження. — Ти принизила гуртожиток Слизерин, ти перемогла його сина у битві. Навіть до того ти була як сіль на оці для всіх прибічників смертежерства; позаяк ти маґлівського роду, а твоя чарівнича сила більша, ніж у чистокровних. А тепер ти стаєш відомою, погляди всього світу — на тобі. Луціус Мелфой жадає знищити тебе, Герміоно, жадає скривдити тебе, а можливо навіть убити, і в нього є спосіб це зробити! — шепіт набув ноток поспіху.

Пауза.

 — І це все? — відповіла Герміона.

Екс-полковник Забіні чи Гаррі Поттер на її місці, либонь, поставили би купу розумних запитань, щоб витягти більше інформації, вона ж почувалася повільною і виснаженою. Їй справді треба забиратися звідси та прилягти відпочити.

 — Ти мені не віриш, — шепіт звучав тепер лагідно і сумно. — Чому, Герміоно? Я хочу тобі допомогти.

Герміона зробила крок назад, далі від темної ніші.

 — Чому, Герміоно? — голос зашипів. — Хоч це поясни! Скажи мені, а тоді…​ — голос затнувся, і продовжив тихіше. — А тоді можеш іти, я гадаю. Але спершу скажи мені…​ чому…​

Можливо, не варто було відповідати; можливо, треба було розвернутися й тікати, чи краще, спочатку створити призматичний бар’єр, потім голосно заверещати, а потім тікати; та в голосі прозвучали нотки справжнього болю, це її зачепило, і вона відповіла.

 — Бо ти виглядаєш неймовірно темним, лячним і підозрілим, — сказала Герміона, намагаючись бути ввічливою, тримаючи паличку напоготові навпроти височезного чорного плаща з чорним серпанком без обличчя.

 — І це все? — недовірливо прошепотів голос. Він був наче просякнутий сумом. — Я сподівався кращого від тебе, Герміоно. Звісно, що така розумна рейвенкловка як ти, найрозумніша рейвенкловка за останнє покоління учнів Гоґвортсу, має знати, що зовнішність може бути оманливою.

 — О, звісно що знаю, — сказала Герміона. Вона зробила ще один крок назад, дужче вчепилася стомленими пальцями в паличку. — Та ось про що люди іноді забувають: зовнішність може бути оманливою, та зазвичай такою не є.

Пауза.

 — Ти таки розумна, — сказав голос, і ось уже чорний серпанок випарувався, мов на сонці, підняв свою завісу; і вона побачила обличчя, що він був приховував, і впізнавання викликало сплеск адреналіну в її крові…​

(короткочасна дезорієнтація)

…​і ось уже напад шоку й страху вдарив її, як паралітичний прокльон, знерухомив усе її тіло, та ось раптом вона побачила, що без жодної думки чи свідомого рішення, вона вже витягла паличку та цілиться у…​

…​сяйливу пані в білій легкій сукні, що її коливає невидимий вітер; її рук чи ніг не видно, а обличчя приховує біла вуаль; і вся вона сяє, наче привид, тільки прозорий, лише оточений м’яким білим світлом.

Герміона з відкритим ротом витріщилася на те м’яке світло, намагаючись зрозуміти, чому серце так стукає, і чому так страшно.

 — Добридень знову, Герміоно, — лагідний шепіт виходив з білого сяйва за вуаллю. — Мене відправили сюди, щоб допомогти тобі, тож, будь ласка, не бійся. Я до твоїх послуг в усьому; для тебе, моя панно, я віщую найдивовижнішу долю…​

…​

…​

…​

Розділ 78. Неприпустимі поступки, прелюдія: шахраювання

Субота, четверте квітня, 1992 рік.

Містер і місіс Девіс були доволі знервовані, коли сідали на мʼякі лави в певній спеціальній зоні трибун гоґвортського стадіону для квідичу. Та з цих трибун сьогодні не побачити польоту мітел — лише гігантський квадрат чогось на кшталт пергаменту. Величезна біла поверхня невдовзі перетвориться на вікно з видом на траву й солдатів. Наразі вона просто забарвлена в похмурий сірий колір неба. (Що видається доволі неспокійним, хоча погодні чаклуни обіцяли були ясну погоду до ночі.)

Зазвичай Гоґвортс дотримувався давньої традиції: нехай усього-на-всього батьки «не лізуть» — з тих самих причин, що й нетерплячим дітям кажуть забиратися з кухні й не заважати кухареві. Офіційна зустріч між батьками й учителем можлива з єдиної причини — якщо вчитель незадоволений прогресом батьків. Щоб адміністрація Гоґвортсу вважала за потрібне звітувати перед вами, потрібні були надзвичайні обставини. Переважно, хай що коїлося, адміністрація Гоґвортсу мала за плечима вісімсот років поважної історії, а ви — ні.

Тож містер і місіс Девіс із острахом вирішили були наполягати на аудієнції із заступницею директора Макґонеґел. Доволі важко належним чином висловлювати обурення, коли спілкуєшся з тією ж самою поважною відьмою, що дванадцять років та чотири місяці тому призначила була вам двом відпрацювання на два тижні через те, що заскочила вас під час зачаття Трейсі.

З іншого боку, містера й місіс Девіс морально підтримувало розмахування примірником «Базікала» із жирним яскравим заголовком, що його міг прочитати весь світ:

ДОМОВЛЕНОСТІ З ПОТТЕРОМ?

БОУНЗ, ДЕВІС, ҐРЕЙНДЖЕР

У ЛЮБОВНОМУ ПРЯМОКУТНИКУ СТРАХУ

Ось таким чином містер і місіс Девіс виторгували собі шлях до професорської ложі трибун Гоґвортсу, де вони зручно влаштувалися з чудовим видом на зачакловані екрани професора Квірела, щоб вони вдвох самі могли побачити «що, о хитромудрі шкрапетки, відбувається в цій школі, перепрошую за такі слова, заступнице директора Макґонеґел!»

Ліворуч від містера Девіса сидів ще один стурбований тато — біловолосий чоловік в елегантній чорній мантії незрівнянної якості, такий собі Луціус Мелфой, політичний лідер наймогутнішої фракції Чарверсуду.

Ліворуч від лорда Мелфоя був зверхній аристократичний чоловік з пошрамованим лицем, що був представлений як лорд Джаґсон.

Далі сидів старший, та досі гострий на око чоловʼяга на імʼя Чарлз Нот, за чутками ледь не такий саме заможний, як лорд Мелфой.

Праворуч від місіс Девіс можна було побачити вродливу леді і навіть більш привабливого лорда шляхетного й найдавнішого роду Ґрінґрас. За мірками чарівників вони були молодими, були вбрані у сірі шовкові мантії, які прикрашали крихітні темні смарагди у формі травинок. Леді Ґрінґрас мала ключовий переломний голос у Чарверсуді, її матір відсторонилася від політики на диво рано. Чарівний чоловік леді Ґрінґрас, хоч його власна родина й не була ані шляхетною, ані заможною, отримав місце в раді опікунів Гоґвортсу.

Праворуч від них була надзвичайно сувора стара відьма з квадратною щелепою. Вона потисла була руки з містером і місіс Девіс без найменшого натяку на зверхність. Це була Амелія Боунз, директорка Відділу Дотримання Магічних Законів.

Праворуч від Амелії сиділа літня жінка, що якось на вуха поставила була моду чаклунської Британії, коли вбудувала живого яструба в свій капелюх, така собі Авґуста Лонґботом. Хоч вона й не мала титулу «леді», пані Лонґботом у повній мірі могла застосовувати права родини Лонґботомів, доки їхній останній нащадок не досягне повноліття, і її вважали яскравою фігурою в одній з менших фракцій Чарверсуду.

Поряд з пані Лонґботом сидів сам головний маг, Верховний речник, директор Албус Персіваль Вулфрик Браян Дамблдор, легендарний підкорювач Ґріндельвальда, захисник Британії, перевинахідник славетних дванадцяти способів використання драконячої крові, наймогутніший чарівник у світі тощо.

І, нарешті, останнім праворуч від них розташувався таємничий професор із захисту Гоґвортсу, Квірін Квірел, що зараз спирався на мʼякі лави й ніби відпочивав. Видавалося, він почувається як риба у воді серед витонченого товариства кворуму ради опікунів Гоґвортсу, які просто вирішили зазирнути до школи цієї чудової суботи й дізнатися, що ж, о хитромудрі шкрапетки, відбувається у Гоґвортсі взагалі, і з Драко Мелфоєм, Теодором Нотом, Дафною Ґрінґрас, Сьюзен Боунз і Невілом Лонґботомом зокрема. Імʼя Гаррі Поттера також згадувалося.

О, і, звісно, не варто забувати про Трейсі Девіс. Брови директорки Боунз здійнялися з деякою цікавістю, коли молоду пару представили як її батьків. Лорд Джаґсон швидко й скептично на них поглянув, пирхнув, і далі ігнорував їх. Луціус Мелфой ґречно привітав їх, у його усмішці відчувалася суміш здивування та зневаги.

Містер і місіс Девіс, що востаннє голосували з якогось важливого питання, коли торкнулися паличками до імені міністра Фаджа, що зберігали всі свої триста ґалеонів у сховищі «Ґрінґотсу», що працювали продавцем котлів у крамниці зіль та заклинателькою всеноклів відповідно, притислися одне до одного й нерухомо сиділи, якомога рівніше, на мʼяких лавах, і несамовито бажали, щоб вони одягли були якісніші мантії.

Небо над їхніми головами нагадувало суцільну хмару, що мала темніші й світліші прошарки, й невблаганно провіщало шторм. Хоча ще не блимнула жодна блискавка, не було рокоту грому. Лише впало кілька загрозливих крапель.

* * *

Полк «Сонечко» крокував до призначеного їм початкового місця в певному лісі, хоча, можливо, фраза «повільно йшов» була б доречнішою. Не варто втомлюватися, доки битва навіть не почалася, і квітневе повітря було неприємно вогким, хоч і прохолодним. Поперед них повільно пересувалося зі швидкістю їхньої ходи жовте полумʼя, що показувало напрямок.

Сьюзен Боунз повсякчас схвильовано зиркала на генерала Сонечка, доки вони крокували забарвленим у сіре лісом. Видавалося, професор Снейп вибив був її з колії своїм гриманням. Герміона навіть пропустила була «офіційне віче з планування Полку «Сонечко»», та це легко було зрозуміти. Але коли після того Сьюзен спробувала втішити Герміону, та пробурмотіла щось про те, що не встежила за часом, а це було геть не в її стилі, крім того, дівчина здавалася виснаженою й переляканою, ніби її замкнули на три дні в туалеті з дементором. Навіть зараз, коли генерал Сонечка мала цілковито зосередитися на битві, рейвенкловка безперестанно роззиралася довкола, ніби от-от чорні чаклуни мали вистрибнути з-за кущів і принести її в жертву.

 — Заборона маґлівських артефактів сильно звужує наші можливості, — сказав Ентоні Ґольдштейн понурим тоном, який завжди використовував для навмисного песимізму. — Мені якось спало на думку трансфігурувати тенета, щоб кидати їх у людей, але…​

 — Немає сенсу, — сказав Ерні Макмілан. Гафелпафець похитав головою, він був навіть серйознішим за Ентоні. — Тобто, це ж як просто наслати прокльон — вони б просто ухилилися.

 — Так, я теж так вирішив, — кивнув Ентоні. — А ти щось вигадав, Шеймусе?

Колишній лейтенант Хаосу досі почувався трохи не у своїй тарілці серед нових товаришів Полку «Сонечко».

 — Вибачайте, — сказав нещодавно призначений капітан Фініґан. — Я більш придатний для вигадування загальної стратегії.

 — Це я вигадую загальну стратегію, — обурено сказав Рон Візлі.

 — Тут три війська, — різко сказала генерал Сонечка, — отже, ми бʼємося з двома військами водночас, відповідно, нам потрібно більше за одного стратега, відповідно, стули пельку, Роне!

Рон розгублено й стурбовано подивився на генерала.

 — Гей, — заспокійливо сказав ґрифіндорець, — не дозволяй Снейпові так на себе впливати…​

 — Генерале, а як ви гадаєте, що нам варто робити? — миттю дуже гучно запитала Сьюзен. — Тобто, наразі в нас насправді немає плану.

За відсутності Герміони їхня офіційна зустріч для планування провалилася була з тріском, бо і Рон, і Ентоні, вважали, що вони головні.

 — А чи потрібен нам узагалі план? — дещо неуважно сказала генерал Сонечка. — У нас є ти, я, Лаванда, Парваті, Анна, Дафна, Рон, Ерні, Ентоні і капітан Фініґан.

 — Це…​ — почав Ентоні.

 — Як на мене, доволі хороша стратегія, — сказав Рон, схвально кивнувши. — У нас більше сильних солдатів, ніж у інших двох військ разом. У Хаосі залишилися лише Поттер, Лонґботом та Нот…​ Ну, і, гадаю, Забіні…​

 — І Трейсі, — сказала Герміона.

Кілька людей здригнулися.

 — Та годі вже, — роздратовано сказала Сьюзен. — Просто вона загартована в боях учасниця С.С.Р.А.Г.Ч. — це все, що мала на увазі генерал Сонечка.

 — І все одно, — сказав Ерні, серйозно поглянувши на Сьюзен, — гадаю, тобі ліпше піти з тим загоном, що битиметься з Хаосом, капітане Боунз. Знаю, що ти не можеш використовувати свої подвійні чаклунські сили, хіба що невинні в небезпеці, але, ну…​ на випадок, раптом міс Девіс усе ж таки, ну знаєте, вийде з-під контролю й почне їсти чиїсь душі…​

 — Я з нею впораюся, — заспокійливо сказала Сьюзен.

Так, її наразі не підміняла метаморфомаг, але й Трейсі навряд чи зараз була багатозільнутим Дамблдором чи кимось іще.

Капітан Фініґан глибоким, дещо гуркотливим голосом вимовив речитативом:

 — Мене непокоїть твій брак скептицизму.

Він підвів руку, майже доторкнувся вказівним пальцем до великого і вказав на Ерні.

Ентоні Ґольдштейн чомусь почав кашляти.

 — І що це має означати? — спитав Ерні.

 — Просто генерал Поттер так подеколи каже, — відповів капітан Фініґан. — Кумедно: коли ти тілько-но потрапляєш у Легіон Хаосу, це все видається божевіллям, та за кілька місяців ти розумієш, що насправді всі, хто не в Легіоні Хаосу, — божевільні…​

 — А я кажу, — гучно промовив Рон, — як на мене, це хороша стратегія. Нічого не трансфігуруємо, не втомлюємося дарма, здолаємо все, що вони для нас підготували, і потім просто переможемо їх силою.

 — Гаразд, — сказала Герміона. — Зробімо так.

 — Але…​ — сказав Ентоні, люто глянувши на Рона. — Але генерале, у Гаррі Поттера залишилося лише шістнадцять людей у війську. У нас та в Драконів по двадцять вісім. Гаррі про це знає, він знає, що має вигадати щось дивовижне…​

 — Наприклад? — кинула Герміона, явно сама не своя. — Якщо ми не знаємо, що він замислив, то нам краще берегти наші сили для масованих «Фініте». Як ми мали зробити минулого разу!

Сьюзен обережно торкнулася плеча Герміони:

 — Генерале Ґрейнджер? Гадаю, вам варто трохи перепочити перед битвою.

Вона гадала, що Герміона почне сперечатися, але та лише кивнула й наддала ходи. Невдовзі вона залишила офіцерську групу Полку «Сонечко» позаду, її очі й далі спостерігали за лісом, а інколи — за небом.

Сьюзен пішла за нею. Не годиться, якщо здаватиметься, що генерала Сонечка вигнали з її власної офіцерської групи.

 — Герміоно? — тихо гукнула Сьюзен, коли вони трохи відійшли. — Тобі треба зосередитися. Тут усім керує професор Квірел — не Снейп, і він не дозволить, щоб з тобою чи кимось іншим щось сталося.

 — Це не допомагає, — тремтячим голосом сказала Герміона. — Зовсім не допомагає, капітане Боунз.

Вони вдвох пішли ще швидше, вони обходили довкола якихось інших солдатів, оглядали периметр та обводили поглядом дерева навкруги.

 — Сьюзен? — тихо спитала Герміона, коли вони ще більш віддалилися від решти. — Як гадаєш, Дафна має рацію щодо того, що Драко Мелфой має якийсь хитрий план?

 — Так, — миттєво відповіла Сьюзен, анітрохи не замислившись. — Це очевидно, бо його прізвище містить літери М-Е-Л-Ф-О та «Й».

Герміона роззирнулася довкола, ніби хотіла пересвідчитися, що ніхто не спостерігає, хоча, звісно, це був один з найліпших методів привернути увагу інших людей. — Чи міг Мелфой стояти за тим, що зробив Снейп?

 — Снейп міг стояти за Мелфоєм, — глибокодумно сказала Сьюзен, пригадуючи розмови своєї тітоньки за столом, — або Луціус Мелфой міг стояти за обома.

У неї спиною пробігли мурахи від цієї думки. Раптом порада Герміоні зосередитися на битві здалася їй значно менш розумною.

 — А що, — спитала вона, — ти отримала якусь зачіпку щодо цього?

Герміона похитала головою.

 — Ні, — сказала рейвенкловка. Її голос звучав так, ніби вона от-от заплаче. — Я…​ просто розмірковувала про це сама…​ от і все.

* * *

У призначеному їм місці в лісі поряд з Гоґвортсом генерал Драконів та воїни Армії Драконів чекали під сірими небесами там, куди їх привело їхнє червоне полумʼя.

Праворуч від Драко стояла Падма Патіл, його перша помічниця, що якось керувала була усією Армією Драконів, коли Драко оглушили. За спиною Драко стояв Вінсент, син Креба, — з родини, що служила Мелфоям з незапамʼятних часів; кремезний хлопець був пильним, адже він завжди був пильним, розпочалася вже битва чи ні. Ще трохи позаду, поряд з двома мітлами, які видали Армії Драконів, був Ґреґорі з Ґойлів; і хай Ґойли служили Мелфоям не так довго, як Креби, та служили вони не гірше.

Ліворуч від Драко тепер стояв такий собі Дін Томас з Ґрифіндору — бруднокровець або, можливо, напівкровка — він нічого не знав про свого батька.

Відправити Діна Томаса до Армії Драконів було зумисним ходом з боку Гаррі, Драко в цьому не мав сумнівів. Ще трьох колишніх хаоситів перевели були до Армії Драконів, і всі вони спостерігали за Драко, ніби яструби, чекали на найменшу образу з боку Драко в бік колишнього лейтенанта.

Дехто назвав би це саботажем, та Драко знав, що це не так. Гаррі також відправив був лейтенанта Фініґана до Полку «Сонечко», хоча професор Квірел постановив, що Гаррі має віддати лише одного лейтенанта. Це Гаррі також зробив зумисно, щоб усім було цілковито зрозуміло, що Гаррі не виганяв найменш потрібних солдатів.

З одного боку, Драко було б легше здобути відданість нових солдатів, якби вони гадали, що вони не потрібні Гаррі. З іншого боку…​ ну, це складно було сформулювати. Гаррі віддав був йому хороших солдатів, не принизивши їх, але це було ще не все. Гаррі виявив доброту до своїх солдатів, але навіть це було ще не все. Справа була не в тому, що Гаррі грав чесно, а в тому що…​ неможливо було не помітити разючу різницю з тим, як поводилися в таких випадках у Слизерині.

Тож Драко не завдавав ані найменшої образи містерові Томасу, а натомість тримав його поряд, підпорядкував лише собі й Падмі, і нікому більше. Це було випробування, як сказав був Драко містерові Томасу й усім іншим, а не підвищення. Містер Томас має продемонструвати, що він гідний звання в Армії Драконів, але йому дадуть шанс, і цей шанс буде справедливим. Містер Томас, видавалося, був здивований через цю церемонію (як зрозумів Драко, у Легіоні Хаосу все трималося не на формальностях), але ґрифіндорець трохи виструнчився й кивнув.

Потім, коли містер Томас уже продемонстрував свої здібності під час одного з тренувань Армії Драконів, його покликали на стратегічне засідання, де Падма ненавʼязливо спитала — ніби це було цілком звичайне питання, — чи не має містер Томас якихось ідей щодо того, як перемогти Легіон Хаосу.

Ґрифіндорець радісно сказав, що Гаррі передбачив був, що генерал Мелфой чи один з його солдатів поставить це питання, і Гаррі просив передати генералові Мелфою повідомлення: «Ти маєш спитати себе, де в тебе є відносні переваги: що можеш зробити ти сам, чи що може зробити Армія Драконів такого, на що не здатен Легіон Хаосу, і спробувати отримати з цієї переваги якомога більше користі». Дін Томас не зміг вигадати, що це може бути за перевага, але він вигадав кілька ідей, як перемогти Хаос, і розповів про них. Зрештою, Гаррі наказав був йому так зробити.

Ех, подумав Драко. Він не міг зітхнути вголос. Та це була хороша порада, і Драко скористався нею: сів за своїм столом з пером і пергаментом та виписав усе, що могло бути відносною перевагою.

І, на превеликий подив Драко, у нього зʼявилася була ідея — справжня. Насправді, навіть дві.

Глухий дзвін залунав у лісі. Чомусь він видавався більш зловісним, ніж раніше. Тієї ж миті два пілоти вигукнули «Гоп!», стрибнули на свої мітли та полетіли в сіре небо.

* * *

Містер та місіс Девіс тепер трохи спиралися одне на одного — просто через виснаження мʼязів, жодним чином не через зменшення напруги. Величезний порожній білий пергамент перед ними блимнув та показав три великі вікна, ніби в ньому прорізали отвори, за якими три війська маршували у лісі. Також були менші вікна, що показували шістьох вершників на мітлах, а в кутку пергаменту був вид на весь ліс, на якому яскравими точками були позначені війська та розвідники.

Вікно з Полком «Сонечко» показувало генерала Ґрейнджер та її капітанів, що маршували в центрі свого війська під захистом екранів «Контеґо» разом з багатьма іншими молодими відьмами. Як зазначив професор із захисту, Полк «Сонечко» чудово знав, що тепер у них сильна перевага в кількості досвідчених солдатів, і вони докладали зусиль, щоб захистити цих солдатів у випадку несподіваної атаки. Крім того, солдати Сонечка рівномірно рухалися вперед, бо ощадили сили.

Солдати війська генерала Мелфоя, принаймні ті, що мали високі оцінки з трансфігурації, підбирали листя й трансфігурували його у…​ ну, судячи з того взірця, з яким майже завершила Падма Патіл, видавалося, її листок перетворився у ліву рукавичку із застібкою. (Вікно збільшило масштаб, щоб це було видно.)

Лорд Джаґсот спостерігав за екраном без жодних емоцій на лиці. Коли він заговорив, його слова ніби поширювали й виділяли презирство:

 — Що робить твій син, Луціусе?

Іноземна відьма, що стояла праворуч від Драко Мелфоя, завершила трансфігурацію та піднесла рукавичку до Драко Мелфоя, ніби це була пожертва.

 — Не знаю, — спокійно й аристократично відповів Луціус Мелфой, — та я впевнений, що в нього є розумні причини це робити.

Уся Армія Драконів на мить зупинила діяльність, коли Падма одягнула рукавичку на ліву руку, застібнула її та простягнула до Драко Мелфоя. Він заклякнув, кілька разів глибоко вдихнув, підвів паличку, зробив точні вісім рухів та заволав «Колопортус!»

Воїтелька Драконів підвела руку в рукавичці, стисла її, і легко вклонилася Драко Мелфою, що повернув ще легший уклін, хоча генерал Драконів нетвердо стояв. Падма повернулася на своє місце поряд із Драко, і вони рушили далі.

 — Ну, — подала голос Авґуста Лонґботом. — Може, хтось все ж таки щось пояснить?

Амелія Боунз трохи насупилася й продовжила споглядати екран.

 — З якоїсь невідомої причини, — з веселістю сказав професор Квірел, — видається, нащадок Мелфоїв здатен насилати на диво сильну магію, як для першокласника. Звісно, через чистоту своєї крові. Жодних сумнівів, що шляхетний лорд Мелфой не став би відверто зневажати закони щодо неповнолітнього чаклунства й не влаштував би так, щоб його син отримав паличку перед вступом до Гоґвортсу.

 — Будьте дуже обережні з добором слів, Квіреле, — холодно сказав Луціус Мелфой.

 — О, неодмінно, — сказав професор Квірел, — «Колопортус» не піддається дії «Фініте Інкантатем». Щоб скасувати його, потрібно виконати «Алогомора» рівної сили. Доти зачарована рукавичка витримає будь-які матеріальні сили, відбиватиме прокльони сну та паралітичні прокльони. Ані містер Поттер, ані міс Ґрейнджер не можуть наслати достатньо сильне контрзакляття, відповідно, ці чари невразливі на цьому полі бою. Це не є звичайною метою цих чарів, і хай хто навчав містера Мелфоя цьому закляттю, він очікував, що його буде використано для втечі від ворогів у надзвичайній ситуації. Проте, видається, містер Мелфой навчається мислити творчо.

Луціус Мелфой випростався під час слів професора із захисту. Тепер він прямо сидів на мʼякій лаві й тримав голову відчутно вище, ніж раніше, коли він сказав з явною гордістю:

 — Він стане найвидатнішим лордом Мелфоєм.

 — Так собі похвала, — ледь чутно сказала Авґуста Лонґботом.

Амелія Боунз хихикнула. Містер Девіс теж почав сміятися, та за крихітну частку секунди зупинився й видав звук, ніби він прочищав горло.

 — Цілковито погоджуюся, — сказав професор Квірел, хоча незрозуміло було, до кого він звертався. — На біду для містера Мелфоя, він досі новак у мистецтві винахідливості, тож він припустився класичної помилки Рейвенклову.

 — І що ж це за помилка? — спитав Луціус Мелфой, його голос знову був крижаним.

Професор Квірел відкинувся на спинку, його бліді сині очі ненадовго розфокусувалися, коли одне з вікон на великому екрані змінило точку зору, збільшило масштаб, щоб показати піт на чолі Драко Мелфоя.

 — Це така красива ідея, що містер Мелфой не зважив на практичні недоліки.

 — Чи не міг би хтось пояснити це? — спитала леді Ґрінґрас. — Не всі присутні є експертами в…​ цій справі.

Заговорила Амелія Боунз, її голос був дещо сухим.

 — Через це вони почнуть старатися ловити прокльони, від яких розумніше було б просто ухилитися. Особливо, якщо вони практикували це. А наслання такої великої кількості чарів втомить їхнього найсильнішого воїна.

Професор Квірел схвально напівкивнув директорці ВДМЗ.

 — Саме так, мадам Боунз. Для містера Мелфоя мати ідею — новітнє відчуття, тож коли вона в нього зʼявилася, він почав пишатися собою через це. У нього ще не виникло достатньо ідей, щоб непохитно відхилити ті, що чимось красиві, але непрактичні. Він ще не набув упевненості у своїй здатності вигадати ліпшу ідею, коли вона йому потрібна. Боюся, те, що ми бачимо, — не найкраща, а єдина ідея містера Мелфоя.

Лорд Мелфой просто відвернувся знову дивитися на екрани, ніби професор із захисту вичерпав своє право на існування.

 — Але…​ — сказав лорд Ґрінґрас. — Але що, заради Мерліна, робить Гаррі Поттер…​

* * *

Шістнадцять солдатів, що залишилися в Легіоні Хаосу, — точніше, пʼятнадцять плюс Блез Забіні, — впевнено крокували лісом, їхні черевики гупали досі сухим ґрунтом. Їхні уніформи зливалися з лісом навіть ліпше, ніж зазвичай, бо всі кольори зникли під хмарним небом.

Шістнадцять легіонерів Хаосу проти двадцяти трьох воїнів Драконів та двадцяти восьми солдатів Сонечка.

Уся школа дійшла згоди, що з такими шансами було практично неможливо програти. Зрештою, генерал Хаосу просто мусив підготувати щось справді видовищне з такими-то шансами.

Щось жасне було в тому, як усі тепер очікували, що Гаррі витягатиме з рукавів дива щоразу, як вони будуть йому потрібні. Відповідно, якщо ти не міг зробити неможливого, ти розчаровував друзів та не викладався на всі сто.

Гаррі навіть не марнував часу, щоб пожалітися професорові Квірелу про «зависокий тиск». Уявна модель професора із захисту в голові Гаррі передбачала, що він буде вкрай роздратований і відповість щось на кшталт: «Ви цілком здатні розвʼязати цю задачу, містере Поттер. Ви бодай спробували?», — а тоді зніме кілька сотень балів Квірела.

Згори — з висоти двох мітел, що спостерігали за їхнім маршем, — почувся високий юний голос Тес Волш, що крикнула «Друг!» і за мить «Джинджерснеп!»

За кілька секунд солдат, що вибрала собі прізвисько Джинджерснеп, повернулася з двома пригорщами жолудів. Вона трохи спітніла через пробіжку в прохолодному вологому повітрі до дуба, що його помітив був Невіл. Джинджерснеп наблизилася до місця, де Шенон тримала сорочку уніформи із завʼязаною горловиною замість того, щоб трансфігурувати сумку. Коли Джинджерснеп простягла руки вперед у спробі кинути жолуді до мішка-сорочки, хаотична Шенон із хихотінням смикнула сорочку праворуч, а при наступній спробі Джинджерснеп — ліворуч, доки лейтенант Нот не вигукнув «Міс Фрідмен!», тоді вона зітхнула й почала тримати сорочку рівно. Джинджерснеп кинула жолуді до решти й пішла зібрати ще.

Десь на фоні Елі Найт співала свою дуже особливу версію маршу Легіону Хаосу. Приблизно половина інших солдатів намагалися крокувати в ритм, хоча вони й не знали мелодії. Поряд Ніта Бердін, що мала високі оцінки з трансфігурації, створила чергові зелені окуляри і передала їх Адаму Берінґеру, який склав їх та поклав до кишені в уніформі. Інші солдати вже одягнули власні зелені окуляри, незважаючи на хмарний день.

Якщо ви підозрюєте, що за цим криється якесь неймовірно складне й захопливе пояснення, то не помиляєтеся.

Два дні тому Гаррі сидів був посеред книжкових шаф у зручному колисковому кріслі, яке він придбав для печерного рівня своєї валізи, і тихо міркував у спокійній перерві між заняттями й обідом. Він думав про силу.

Щоб шістнадцять хаоситів перемогли двадцять вісім сонечок і двадцять вісім драконів, потрібен був підсилювач. Маневрами можна було досягти не всього. Потрібна була таємна зброя, і вона мала бути нездоланною, чи хоча б помірно непереможною.

У фальшивих битвах Гоґвортсу маґлівські артефакти тепер були під забороною міністерського указу. Знайти якесь хитре й незвичне закляття було нескладно, та проблема була в тому, що вдвічі більше військо могло просто грубою силою «фінітнути» майже будь-який з варіантів. Може Полк «Сонечко» й проґавив цю тактику з трансфігурованою кольчугою, та ніхто тепер не повторить цю помилку, не після того, як професор Квірел на неї вказав. «Фініте Інкантатем» потребувало принаймні стільки магії, скільки було використано для закляття, яке воно мало скасувати…​ відповідно, за умови значної переваги чисельності супротивника це створювало новий рівень військового виклику. Ворог може просто фінітнути все, що ти спробуєш, і у ворога ще залишиться достатньо магії для щитів та граду прокльонів сну.

Хіба що якимось чином вдасться викликати міць поза звичайними силами першокласників Гоґвортсу, щось надто могутнє, щоб ворог не зміг його фінітнути…​

Тож Гаррі спитав був Невіла, чи не чув він колись про якийсь дрібненький, безпечний ритуал з пожертвою…​

Потім, уже після того, як крики й галас вщухли, після того, як Гаррі припинив сперечатися про Незламні обітниці, він просто відкинув цей варіант як неможливий з точки зору звʼязків з громадськістю. А тоді Гаррі збагнув, що в ритуалах навіть не було потреби. Викликати міць поза власною силою вчили на звичайних уроках Гоґвортсу.

Інколи, хоч ти й дивишся прямо на щось, ти не можеш зрозуміти, на що ти дивишся, доки не поставиш правильного питання.

_Захист. Чари. Трансфігурація. Зілля. Історія магії. Астрономія. Польоти на мітлі. Гербалогія…​

 — Ворог! — крикнули згори.

* * *

Добре, що Невіл Лонґботом навіть запідозрити не міг, що його бабуся дивиться. Інакше навряд чи йому вдалося б так самовіддано вигукувати бойові гасла на повні груди й водночас насилати «Лумінос» щотрисекунди під час карколомної гонитви крізь густий ліс на хвості в Ґреґорі Ґойла.

( — Але ж…​ — сказала Авґуста Лонґботом, на її обличчі подив майже не поступався здивуванню. — Але ж Невіл боїться висоти!)

( — Не всі страхи вічні, — відповіла Амелія Боунз. Стара відьма задумливо поглянула на великий екран перед ними. — А може він віднайшов мужність. Зрештою, різниці майже немає.)

Спалах червоного…​

Невіл ухилився, майже зіткнувся з деревом, але ухилився. І якимось чином Невіл також впорався ухилитися майже від усіх гілок, щоб вони не ляскали його по обличчю.

Тепер мітла містера Ґойла поступово віддалялася. Хоч вони й отримали однаковісінькі мітли, а містер Ґойл ще й важив більше, якимось чином Невіл усе одно відставав. Тож Невіл пригальмував, розвернувся, злетів над лісом та почав прискорюватися в напрямку основних сил Легіону Хаосу.

Двадцять секунд потому — це була недовга погоня, але захоплива, — Невіл вже приєднався до товаришів-хаоситів, зліз з мітли й трохи походив землею.

 — Невіле…​ — почав генерал Поттер.

Голос Гаррі був трохи слабким, його паличка досі повільно застосовувала майже завершену форму до обʼєкта, який той повільно трансфігурував. Поряд з ним Блез Забіні працював над меншою копією тієї ж трансфігурації. Той взагалі своєю незграбною ходою нагадував інферія.

 — Я ж казав тобі…​ Невіле…​ Ти не мусиш…​

 — Так, мушу, — відповів Невіл.

Він втупився вниз — на свої пальці, що стисли мітлу, і побачив, що тремтять не лише його долоні, а руки по плечі. Та в Хаосі більше не було нікого, хто б тренувався з містером Діґорі годину на день, а потім ще й тренував приціл додаткову годину, тож Невіл мав найбільше шансів влучити з мітли, навіть враховуючи, що він літав не дуже.

 — Гарна робота, Невіле, — сказав Теодор, що йшов попереду всіх і вів Легіон Хаосу далі в ліс, хоча він був лише в майці.

(Авґуста Лонґботом та Чарлз Нот приголомшено перезирнулися, а тоді відвели очі одне від одного, ніби обпеклися.)

Невіл деякий час глибоко дихав у спробах вгамувати тремтіння рук і старався міркувати. Навряд Гаррі був здатен на глибокі стратегічні роздуми під час довгої трансфігурації.

 — Лейтенанте Нот, є якісь ідеї, чому Армія Драконів так вчинила? Вони втратили мітлу…​ — дракони розпочали битву з фальшивої атаки, щоб відволікти увагу від містера Ґойла, що прибув під прикриттям лісу. Невіл зрозумів, що атакували дві мітли ледве вчасно. Але Легіон Хаосу підбив іншого пілота. Тому мітли зазвичай не атакували перед тим, як війська зустрінуться, — бо інакше військо могло сконцентрувати вогонь на мітлі. — І дракони навіть ні в кого не влучили, так?

 — Ні! — пихато сказала Трейсі Девіс. Вона теж наразі крокувала поряд з генералом Поттером, вона тримала паличку напоготові, її очі невпинно оглядали ліс довкола. — Я використала призматичну сферу за мить до того, як прокльон містера Ґойла паралізував би Забіні. А судячи з того, як була витягнута інша рука містера Ґойла, гадаю, він планував позбутися й нашого генерала, — слизеринка зі зловісною впевненістю всміхнулася. — Містер Ґойл спробував прокльон пробивного свердла, та на його розпач дізнався, що його слабкі сили ніщо порівняно з моєю нещодавно віднайденою темною могутністю, ха-ха-ха!

Дехто з хаоситів розсміялися разом з нею, та Невіл був неприємно вражений тим, як близько вони були до повної катастрофи. Якби містер Ґойл успішно зупинив обидві трансфігурації…​

* * *

 — Доповідай! — кинув генерал Драконів, що як міг старався приховати втому через наслання сімнадцяти замикальних чарів, і це ще не всі.

Чоло Ґреґорі рясніло краплями поту.

 — Ворог знешкодив Дилана Вауґгана, — офіційно сказав Ґреґорі. — Гаррі Поттер і Блез Забіні кожен трансфігурують щось темно-сіре та кругле. Мені здається, вони ще не завершили, та видавалося, що воно стане великим та порожнистим, щось схоже за формою на казан. У Забіні обʼєкт був меншим, ніж у Поттера. Я не зміг ані влучити в когось із них, ані перервати їхню трансфігурацію — Трейсі Девіс заблокувала мене. Невіл Лонґботом на мітлі, і він досі жахливо літає, проте він справді добре прицілюється.

Драко вислухав, спохмурнівши, а тоді поглянув на Падму та Діна Томаса. Вони обидвоє похитали головами — у них теж не було ідей, що могло бути великим, сірим та мало форму казана.

 — Щось ще? — спитав Драко. Якщо це все, то вони втратили мітлу дарма…​

 — З незвичного я ще бачив лише, — спантеличено сказав Ґреґорі, — що дехто з хаоситів носив…​ щось на кшталт окулярів?..

Драко почав міркувати про це — він навіть не помітив, що зупинився, а разом з ним автоматично зупинилася Армія Драконів.

 — Чи було в тих окулярах щось особливе? — запитав Драко.

 — Ем…​ — вимовив Ґреґорі. — Вони були…​ можливо, зеленуватими?

 — Гаразд, — сказав Драко. Він відновив рух, знову бездумно, і дракони пішли слідом. — Ось наша нова стратегія. Ми надішлемо проти Легіону Хаосу одинадцять солдатів замість чотирнадцяти. Цього має бути достатньо для перемоги тепер, коли ми можемо нейтралізувати їхню особливу перевагу.

Це був ризик, та інколи треба було ризикувати, якщо хочеш виграти у битві з трьома сторонами.

 — Ви зрозуміли план Хаосу, генерале Мелфой? — запитав містер Томас із сильним здивуванням у голосі.

 — Що вони замислили? — спитала Падма.

 — Я гадки не маю, — відповів Драко з самовдоволеною посмішкою найвищого ґатунку. — Ми просто діятимемо очевидним чином.

* * *

Гаррі вже завершив свій казан і тепер обережно засипав у нього жолуді, а розвідники шукали поблизу джерело води, що мала слугувати рідкою основою. Вони проходили були повз карстові вирви та крихітні струмочки в лісі, тож на це має піти небагато часу. Інший розвідник приніс пряму палицю для розмішування, тож Гаррі не треба було її трансфігурувати.

Інколи, хоч ти й дивишся прямо на щось, ти не можеш зрозуміти, на що ти дивишся, доки не поставиш правильного питання.

Як викликати магічну міць, що має бути поза досяжністю першокласників?

Майстер зіллєваріння розповідав був їм застережливу історію (з глузуванням та сміхом, щоб дурість видавалася чимось убогим, а не сміливим та романтичним) про другокласницю з Бобатону, що вкрала якісь дорогі інгредієнти, на які потрібен дозвіл, і спробувала зварити багатозільну настоянку, щоб набути зовнішності іншої дівчини з метою, про яку краще не згадувати. Тільки от так трапилося, що вона додала до зілля котячу шерсть, і замість того, щоб негайно звернутися до цілителя, вона сховалася у туалеті зі сподіванням, що ефекти зілля просто зникнуть. А коли її нарешті знайшли, було вже запізно для повного скасування трансформації, і тому вона тепер приречена на жалюгідне життя якогось гібриду між дівчиною та кицькою.

Гаррі не розумів, що це означає, доки йому не спало на думку правильне питання, та з цієї історії випливало, що молодий чарівник чи відьма за допомогою зіллєваріння здатні на таке, чого й близько не можуть зробити чарами. Багатозільна настоянка — одне з найсильніших відомих зіль…​ але хай через що багатозільна настоянка була зіллям рівня Н.О.Ч.І., очевидно, не через потрібний вік, коли в учня вже достатньо магічної сили. Напевно, мало значення, наскільки складно точно приготувати зілля та що станеться, якщо десь припуститися помилки.

У військах ще ніхто не намагався варити зілля. Але професор Квірел дозволить майже що завгодно, якщо це можна зробити у справжній війні. «Шахраювання — це техніка, — якось казав був їм професор із захисту. — Точніше, шахраювання — це те, як невдахи називають техніку, і за шахраювання я надаватиму додаткові бали Квірела, якщо воно буде виконане успішно». Взагалі-то не було нічого нереалістичного в тому, щоб трансфігурувати кілька казанів та зварити зілля з чогось під рукою, якщо було достатньо часу перед зіткненням військ.

Тож Гаррі дістав був підручник «Магічні зілля та настійки» й почав шукати там безпечне та корисне зілля, яке можна було б зварити протягом кількох хвилин перед початком бою, таке зілля, що дозволить виграти битву надто швидко для контрзаклять і призведе до надто сильних ефектів, щоб першокласники могли впоратися з ними простими «Фініте».

Інколи, хоч ти й дивишся прямо на щось, ти не можеш зрозуміти, на що ти дивишся, доки не поставиш правильного питання.

Яке зілля можна зварити лише з інгредієнтів, що їх можна зібрати у звичайному лісі?

Кожен рецепт з «Магічні зілля та настійки» потребував принаймні одного інгредієнта з магічної рослини чи тварини. Це було прикро, бо всі магічні рослини та тварини були в Забороненому лісі, а не в безпечніших та менших лісах, де відбувалися битви.

Хтось міг би на цьому здатися.

А Гаррі гортав сторінки від одного рецепта до іншого, проглядав їх дедалі швидше, бо в нього зародилося розуміння, яке підтверджувалося кожним прочитаним рецептом, які він ніби побачив наново.

Кожен без винятків рецепт настоянок потребував принаймні одного магічного інгредієнта, але чому так мало бути?

Чари не потребували взагалі жодних матеріальних компонентів — треба було лише вимовити слова й змахнути паличкою. Гаррі раніше вважав зіллєваріння чимось за суттю подібним: замість складів мови, що запускали закляття з незбагненної причини, використовувалася купа огидних інгредієнтів та помішування їх чотири рази за годинниковою стрілкою, і це без жодної системи викликало ефект закляття.

Але тоді, враховуючи, що більшість зіль використовує звичайні компоненти на кшталт голок дикобраза та настояних слимаків, цілком очікувано було, що якісь зілля потребують лише звичайних компонентів.

Та натомість кожен без винятків рецепт з «Магічні зілля та настійки» потребував принаймні одного інгредієнта з магічної рослини чи тварини — щось на кшталт шовку акромантули чи пелюсток вогняної пастки Венери.

Інколи, хоч ти й дивишся прямо на щось, ти не можеш зрозуміти, на що ти дивишся, доки не поставиш правильного питання.

Якщо процес варіння зілля еквівалентний чарам, чому я не валюся з ніг після того, як приготував таку потужну настоянку, як зілля лікування фурункулів?

Позаминулої пʼятниці на подвійному уроці настоянок Гаррі варив зілля лікування фурункулів…​ хоча навіть найпростіші чари зцілення, якщо виконувати їх паличкою та вимовлянням, були закляттями принаймні четвертого класу. А після того він почувався, як і завжди після заняття зіллями, тобто анікрапельни не магічно втомленим.

Гаррі з ляском згорнув підручник «Магічні зілля та настійки» та побіг вниз до рейвенкловської вітальні. Гаррі знайшов рейвенкловця-семикласника, що виконував домашнє завдання рівня Н.О.Ч.І. та заплатив старшому хлопцю серпик, щоб позичити «Найпотужніші настійки» на пʼять хвилин. Гаррі не хотів бігти аж до бібліотеки, щоб підтвердити свою гіпотезу.

Гаррі прогледів пʼять рецептів з підручника для сьомого класу. У шостому рецепті — зілля вогняного подиху — він прочитав, що потрібні яйця попеляшка…​ і книжка попереджала, що в результаті вогонь не може бути гарячішим за магічне вогнище, що породило попеляшка, який відклав яйця.

Гаррі вигукнув «Еврика!» прямо посеред вітальні Рейвенклову, за що його суворо відчитав староста, який вирішив, що містер Поттер намагається наслати закляття. Нікому в чаклунському світі не було відоме чи цікаве імʼя якогось древнього маґла Архімеда, як і архіфізичне усвідомлення того, що обʼєм витісненої з ванни води дорівнює обʼєму тіла, зануреного у ванну…​

Закони збереження. Вони були головною основою для такого числа маґлівських відкриттів, що Гаррі було складно їх перелічити. У маґлівській технології неможливо підняти перо на метр від землі без отримання енергії звідкись. Якщо подивитися на рідку лаву, що витікає з вулкана, і спитати, звідки взялося тепло, фізик розповість про важкі радіоактивні метали в рідкому ядрі Землі. Якщо спитати, звідки взялася енергія радіоактивності, фізик згадає про еру до формування Землі, первинні наднові зірки в ранні дні галактики, що випікали ядра атомів важчі, ніж природно, наднова стискала протони й нейтрони в тугу нестабільну грудку, що отримала частину енергії наднової, коли та вибухнула. Жарівка працювала на електриці, яку живила атомна електростанція, яку живила наднова…​ У цю гру можна було грати аж до Великого Вибуху.

Магія, видавалося, працювала не так, якщо сформулювати це чемно. Ставлення магії до законів на кшталт збереження енергії було десь між гігантським середнім пальцем та повною байдужістю. «Аґваменті» створювало воду з нічого, наскільки всім було відомо. Не існувало відомого озера, що його рівень води зменшувався щоразу, як хтось виконував це закляття. І це було просте закляття пʼятого класу, ніхто з чарівників не вважав його чимось особливим, бо для них створення якоїсь жалюгідної склянки води не було чимось дивовижним. Вони зеленого поняття не мали, що маса має зберігатися, і створення грама маси потребувало 90 000 000 000 000 Джоулів енергії. Гаррі якось натрапив на закляття для старших класів, що звучало буквально «Аресто моментум!», і коли Гаррі спитав, куди щезав момент імпульсу, на нього просто дивно подивилися. Гаррі дедалі більш зневірено шукав бодай якийсь принцип збереження в магії, будь-де…​

…​і весь цей час шукане було прямо в нього під носом на заняттях настоянками. Зіллєваріння не створювало магію, воно зберігало магію, ось чому кожне зілля потребувало принаймні одного магічного інгредієнта. А дії на кшталт «перемішайте чотири рази проти годинникової стрілки та один раз за годинниковою», припустив Гаррі, і були невеличким закляттям, що змінювало форму магії в інгредієнтах. (І знищувало фізичну форму, щоб інгредієнти на кшталт голок дикобраза добре розчинилися в питну рідину; Гаррі був майже впевненим, що якби маґл виконав точно такий саме рецепт, то отримав би просто шпичастий непотріб.) Ось чим насправді було зіллєваріння — мистецтвом трансформації існуючих магічних обʼєктів. Ось чому після заняття зіллями ти був трохи втомлений, але не сильно. Бо ти не створював зілля з нуля сам, ти просто змінював форму магії, що вже була присутня. Ось чому другокласниця могла приготувати багатозільну настоянку, чи принаймні майже приготувати.

Гаррі переглядав «Найпотужніші настійки» далі в пошуку спростування своєї нової теорії. За пʼять хвилин він кинув старшому хлопцеві ще один серпик (незважаючи на його протести) та читав далі.

«Зілля велетенської сили» потребувало потоптаних реєм до повного розчавлення багнюків. Це було дивно, як за мить зрозумів Гаррі, бо розчавлені багнюки самі не були сильними, вони просто були…​ дуже дуже почавленими після того, як рей з ними завершував.

В іншому рецепті треба було «доторкнутися кованою бронзою», тобто взяти кнат у щипці та провести ним по поверхні зілля. Книга попереджала, що якщо впустити кнат на дно, зілля миттєво перегріється та вибіжить з казана.

Гаррі втупився в рецепти та попередження до них, йому спала на думку друга, дивніша гіпотеза. Звісно, усе не могло бути так просто, щоб зіллєваріння використовувало вбудований в інгредієнти магічний потенціал, ніби те, як маґлівські машини живилися від вибухового потенціалу бензину. Магія не могла бути такою логічною…​

А тоді Гаррі пішов до професора Флитвіка (бо він не хотів наближатися до професора Снейпа поза заняттями) і розповів професорові Флитвіку, що він хоче винайти нове зілля, що він знає потрібні інгредієнти і що має робити зілля, але не знає, як його треба перемішувати…​

Коли професор Флитвік припинив кричати від жаху й бігати маленькими колами, в процесі настирного допиту довелося викликати професорку Макґонеґел, щоб вона підтвердила Гаррі, що в цьому окремому випадку прийнятно й важливо, щоб він відкрив свою теорію; виявилося, що Гаррі не зробив оригінальне магічне відкриття, а перевідкрив такий древній закон, що ніхто не знав, хто його сформулював уперше:

Зілля використовує те, що було вкладено у створення його інгредієнтів.

Тепло ґоблінівської кузні, що було використане для створення бронзового кната, сила рея, що була використана для чавлення багнюків, магічне вогнище, що породило попеляшка…​ Усі ці сили могли бути згадані, відновлені й змінені в схожому на закляття процесі перемішування інгредієнтів в точній послідовності.

(З точки зору маґла це було просто дивно, ніби хтось, хто вірив у справедливість життя, усе наплутав у термодинаміці. З точки зору маґлів, витрачене під час виготовлення кната тепло не ставало частиною бронзи, а розсіювалося, назавжди втрачене. Закон збереження енергії — її не можна ані створити, ані знищити. Ентропія завжди збільшувалася. Але чарівники так не вважали: з їхньої точки зору, якщо хтось вклав якусь працю в створення кната, цілком логічно, що саме цю роботу можна з нього знову дістати. Гаррі намагався пояснити, чому це здавалося дивним, якщо тебе виховували маґли. А професорка Макґонеґел з веселим подивом спитала, чим точка зору маґлів ліпша, ніж чаклунська.)

Фундаментальний принцип зіллєваріння не мав назви й стандартного формулювання, щоб не було спокуси його записати.

Бо хтось недостатньо мудрий, щоб винайти цей принцип, міг його прочитати.

І почати вигадувати різноманітні чудові нові зілля.

А потім перетворитися на дівчину-кицьку.

Гаррі дуже докладно пояснили, що це відкриття не можна розповідати ані Невілові, ані Герміоні, навіть після наступної битви військ. Гаррі почав казати щось про те, що Герміона останнім часом чомусь у поганому гуморі, і це цілком може її підбадьорити. Професорка Макґонеґел безбарвно сказала, щоб він про це навіть не думав, а професор Флитвік підвів свої маленькі руки й зробив жест, ніби переламував паличку навпіл.

Але два професори були достатньо добрими, щоб порадити містерові Поттеру, якщо той уже знав які в зілля інгредієнти, спробувати знайти вже готовий рецепт, що робить те, що потрібно. Професор Флитвік назвав кілька томів у бібліотеці Гоґвортсу, що можуть стати в пригоді.

* * *

Величезний, схожий на пергамент екран тепер показував лише вид на ліс зверху. З такої висоти ледве можна було розрізнити камуфльовані форми трьох військ, кожне з яких розділилося на дві групи, що сходилися для тристоронньої битви.

Лави стадіону для квідичу тепер швидко заповнювалися — багато з учнів хотіли пропустити нудні моменти й подивитися лише фінальну битву. (Якщо в битвах професора Квірела й був недолік, то, за загальною згодою, він полягав у тому, що видовище після початку битви тривало зовсім не так довго, як у матчах з квідичу. На що професор Квірел відповідав лише: «такий реалізм», — і не додавав більше ані слова.

У величезному вікні — тепер це було одне вікно, з якого можна було дивитися ніби з височини, — неясні групки крихітних камуфльованих форм зближалися.

Зближалися.

Майже торкалися одна одної…​

* * *

Вікно у величезному білому пергаменті тепер показувало перші сутички битви між Сонечком та Хаосом — натовп дітей, що кричать і бігають, у когось на грудях усміхнене обличчя, хтось атакує під захистом щита «Контеґо», хтось вигукує «Сомніум!»…​

Доки хтось із них нажахано не заверещав «Призматіс!», і весь наступ раптом зупинився перед сяйливою стіною сили, що зʼявилася перед ними.

З-за дерев вийшла Трейсі Девіс.

 — Отож, — сказала Трейсі низьким та суворим голосом, вона навела паличку на барʼєр. — Бійтеся мене. Бо я Трейсі Девіс, Теммна Леді! Ага, Теммна Леді, з двома «М»!

(Амелія Боунз, директорка відділу дотримання магічних законів, з цікавістю поглянула на містера та місіс Девіс. А тим, видавалося, хотілося провалитися на місці.)

За призматичним барʼєром солдати Сонечка тихо сперечалися про щось, видавалося, одного з них лаяла решта.

А за мить уже Трейсі здригнулася.

Сьюзен Боунз вийшла попереду угрупування Сонечка.

( — Господи, — сказала Авґуста Лонґботом. — Чого твоя внучата племінниця навчається в Гоґвортсі?)

( — Не знаю, — спокійно сказала Амелія Боунз, — але я надішлю їй сову з шоколадною жабкою та порадою навчатися цього побільше.)

Призматичний барʼєр щезнув.

Солдати Сонечка відновили наступ.

Трейсі закричала, у голосі відчувалося напруження: «Інфламмаре!», — і наступ Сонечка знову раптом спинився перед лінією вогню, що спалахнув перед ними в напівсухій траві, вогонь повторював лінію руху палички Трейсі. За мить Сьюзен Боунз вимовила «Фініте Інкантатем!», і полумʼя почало то згасати, то яскравішати у боротьби їхніх сил. Інші солдати підняли й націлили палички на Трейсі. І тоді Невіл Лонґботом з вереском стрімко знизився в повітрі.

* * *

Один з воїнів Драконів, Реймонд Арнольд, зробив жест рукою, вказавши вперед і трохи ліворуч. Серед угрупування Армії Драконів залунало шипіння й шепіт — вони тихо змінювали напрямок, щоб наблизитися до ворогів. Сонечка знали, що вони тут, звісно, обидва війська знали. Але чомусь у цю мить усі інстинктивно старалися поводитися тихо.

Дракони скрадалися вперед, і ще вперед, сірі камуфльовані форми сонечок почали проглядатися за деревами, але досі ніхто не зронив ані слова, ніхто не наказував атакувати.

Драко йшов попереду своїх солдатів, Вінсент за ним, а Падма лише трохи далі за спиною. Якщо вони втрьох витримають удар найкращих з Сонечка, у решти Армії Драконів може зʼявитися шанс.

А тоді Драко побачив, як одна сонечко втупилася в нього очима вдалині, в авангарді власного війська. Вона дивилася на нього з люттю…​

Їхні погляди зустрілися понад лісовим полем бою.

Лише мить Драко міркував, чому Герміона Ґрейнджер така зла, перед тим, як обидва війська заголосили й почали наступ.

* * *

Тепер й інші хаосити почали зʼявлятися серед дерев, дехто зістрибнув з дерев, і битва тепер кипіла на повну, усі стріляли у все, що здавалося ворогом. Крім того, багато сонечок кричали «Лумінос!» в напрямку Невіла Лонґботома, доки гафелпафець з Хаосу звивався й літав на мітлі траєкторіями, які можна було назвати лише, і справді, хаотичними…​

Так трапилося — це траплялося лише одного разу з двадцяти в тренувальних повітряних битвах, що мітла Невіла Лонґботома засяяла червоним у його стиснутих руках.

Це мало б означати, що Лонґботом вибуває з гри.

А тоді в гоґвортських трибунах серед натовпу учнів-глядачів здійнявся крик.

Бойовий реалізм. Це було головним і єдиним правилом професора Квірела. Зараховувалося що завгодно, якщо воно було реалістичним, а в справжньому житті солдат не зникав просто так, якщо його мітлу підбили закляттям.

Невіл падав на землю з криком «Хаотична посадка!», і хаосити відвертали увагу від поточних сутичок, щоб наслати чари польоту (і водночас бігти, щоб не бути легкими мішенями), майже всі інші зупинилися, щоб повитріщатися…​

І Невіл Лонґботом з гуркотом впав на засипану листям землю лісу, приземлився на одне коліно, одну ногу й обидві руки, ніби він готувався до того, щоб його посвятили в лицарі.

Усе зупинилося. Навіть Трейсі зі Сьюзен призупинили свою дуель.

На стадіоні всі звуки вщухли.

Запала загальна тиша, що складалася зі здивування, стурбованості та щирого одурманеного благоговіння, ніби всі чекали, що ж станеться далі.

А тоді Невіл Лонґботом повільно підвівся на ноги й підняв паличку на солдатів Сонечка.

Хоча ніхто на полі битви цього не чув, чимала частина трибун почала співати, рівномірно підвищуючи голос з кожним словом: «ДО ЛЯ ЛЯ ДО ЛЯ ЛЯ ДО ЛЯ ЛЯ», — бо неможливо було побачити таке й не вважати, що воно потребувало музикального супроводження.

 — Учні підбадьорюють твого онука, — сказала Амелія Боунз. Стара відьма глибокодумно роздивлялася екран.

 — І справді, — сказала Авґуста Лонґботом. — Деякі, якщо не помиляюся, кричать: «Наша кров Невілові! Наші душі Невілові!»

 — Саме так, — сказала Амелія, що зробила ковток з чашки, що її ще мить тому не було. — Це свідчить про лідерський потенціал хлопця.

 — Ці скандування, — продовжила Авґуста, в її голосі чулося навіть більше здивування, — ніби лунають з лав гафелпафців.

 — Це гуртожиток вірних, дорогенька, — сказала Амелія.

 — Албусе Персівалю Вулфрику Браяне Дамблдор! Що, заради Мерліна, відбувається в цій школі?

Луціус Мелфой спостерігав за екранами з іронічною посмішкою, пальці стукотіли об бильця без ритму. Він зауважив:

 — Не знаю, що страшніше — думка, що це якийсь його хитрий таємний план, чи думка, що це не так.

 — Дивіться! — крикнув лорд Ґрінґрас. Жвавий юнак напівпідвівся в кріслі, вказавши пальцем на екран. — Ось вона!

* * *

 — Нападемо на нього вдвох, — прошепотіла Дафна. Вона знала, що кількох сповнених страху хвилин досвіду справжніх битв кілька разів на тиждень може не вистачити, щоб зрівнятися з регулярними тренуваннями Невіла з Гаррі й Седриком Діґорі. — Він надто сильний для кожної з нас, але вдвох, разом…​ Я використаю свої чари, а ти просто намагайся паралізувати його…​

Анна поряд з нею кивнула, вони обидві закричали на все горло й побігли вперед, чари польоту двох солдатів Сонечка підтримували їх, щоб вони могли бігти швидше. Дафна вже крикнула «Торане!», а Анна підтримувала величезний щит «Контеґо», що рухався разом з ними. З короткочасною додатковою підтримкою вони перестрибнули через передні шеренги солдатів та приземлилися навпроти Невіла, їхнє волосся розвивалося високо навколо них…​

(Фотографам був суворо заборонений вхід на ігри Гоґвортсу, та якимось чином ця мить усе одно наступного дня зʼявилася на першій шпальті «Базікала».)

…​і тієї ж миті, бо боротьба зі старшими цькувальниками знищила найменші залишки вагань, Анна вистрілила в Невіла першим прокльоном сну (вона почала вимовляти закляття ще в повітрі), і водночас Дафна, що зосередилася більше на швидкості, ніж на силі, рубанула своїм найдавнішим лезом туди, де вона гадала буде Невіл після того, як ухилиться…​

Але Невіл стрибнув не вбік, а вгору — вище, ніж мав би бути здатен, тож сяйливий меч розрізав лише повітря під його ногами. Дафна якось збагнула, що це означає, — Невіла досі підтримують чари польоту хаоситів — вчасно, щоб підняти лезо над головою, але Невіл упав надто швидко, і його лезо вдарило по ній, ніби бладжер. Дафну збило з ніг, вона розтягнулася на траві, боляче вдарившись спиною. На цьому для неї все могло й скінчитися, але Невіл і сам приземлився надто важко, впав на коліна зі скриком болю. І ще перед тим, як Невіл встигнув опустити своє променисте лезо, Анна крикнула «Сомніум!», і Невіл несамовито смикнувся назад. Звісно, насправді з палички Анни не виникло жодного закляття, бо гафелпафка насправді не була здатна так швидко вистрілити вдруге…​ але це дало Дафні секунду, щоб звестися на ноги й знову вхопити паличку обома руками…​

* * *

 — Великий Мерліне, — сказала леді Ґрінґрас дещо нерівним голосом, вона явно втратила аристократичну маску. — Моя дочка бʼється чарами найдавнішого леза. У першому класі. Я ніколи не знала, що в неї такий…​ надзвичайний талант.

 — Чудова кров, — схвально сказав Чарлз Нот, через що Авґуста хмикнула.

 — Моя добра леді, — похмуро сказав професор Квірел. — Не зводьте такий наклеп на свою доньку. Ви бачите не якийсь талант, — його голос став трохи сухішим. — Радше ви спостерігаєте плоди суперництва дітей у грі, що потребує справжнього використання заклять.

* * *

 — Експеліармус! — крикнув Драко, що старався не дати своєму голосові зірватися, і водночас ухилявся від червоної блискавки, якою Герміона Ґрейнджер у нього вистрілила, його мʼязи перекрутилися, бо йому довелося ухилятися не в тому напрямку — вона вказала ліворуч від нього, але таємничим рухом направила закляття праворуч…​

Герміона ухилилася від швидкого дуельного прокльону і майже без паузи вигукнула «Стелеус!» — прокльон широкої дії, якого Драко не міг уникнути, але міг вказати на своє обличчя й вигукнути «Квіескус!» перед тим, як раптова потреба вдихнути перейде у напад чхання й завершить битву.

Драко вже був напіввиснажений через усі ці замикальні чари й трансфігурації, але через спантеличення його власна кров починала кипіти — він не знав, чого це Ґрейнджер раптом атакувала його так люто, але якщо вона хотіла битви, вона її отримає…​

(Дракони й сонечка не зупиняли битви, щоб подивитися на дуель своїх генералів, — дракони були надто дисциплінованими, щоб зупинитися й дивитися, а через це сонечка теж мали продовжувати битву. Але глядачі на квідичних трибунах Гоґвортсу спостерігали, роззявивши рота. Вони навіть відволіклися від видовища битви Невіла з Дафною, і перевели очі на дуель двох генералів: Мелфой та Ґрейнджер насилали закляття за закляттям, чаклували швидше, ніж був здатен будь-хто інший з першокласників, тренований танок дуелі генерала Драконів проти несамовитої енергії генерала Сонечка, битва між ними почала нагадувати дорослу дуель, коли два магічно найсильніших першокласники почали використовувати екзотичніші за прокльон сну закляття.)

…​хоча, як щойно зрозумів Драко, коли він, Гаррі та професор Квірел зневажливо порівняли готовність вбити в міс Ґрейнджер з готовністю вбити в чаші митого винограду, вони ще ніколи не бачили, як вона злиться.

* * *

Дафна зробила випад найдавнішим лезом, і знову вона намагалася не сильно бити лезом, а пересувати його якомога швидше, і водночас Анна крикнула «Сомніум!», а Невіл знову стрибнув назад, але це знову був черговий блеф і Анна збиралася вистрелити справжнім закляттям майже одразу…​

…​і Невіл Лонґботом зробив саме те — як він пізніше пояснюватиме — що Седрик Діґорі тренував його робити, якщо він боротиметься з Белатрисою Блек, а саме: крутнувся на місці й справді сильно вдарив Анну ногою в живіт.

Гафелпафка видала сумний тихий звук, скрикнувши від болю, коли її збив з ніг удар важкого взуття в сонячне сплетіння, в який Невіл вклав силу усього свого тіла.

На мить поле бою заклякло — усі застигли, крім Анни, що падала.

Тоді обличчям Невіла запанував розпач, він опустив паличку, лейтенант Хаосу інстинктивно почав рухатися вперед до товаришки по гуртожитку, він потягнувся до неї рукою…​

А тим часом Анна крутнулася під час падіння, направила паличку й вистрелила в нього.

Секундою потому Дафна, що теж не вагалася, всадила найдавніше лезо просто Невілові в спину, через що мʼязи лейтенанта Хаосу конвульсивно засмикалися, паралітичні чари почали дію ще до прокльону сну, а тоді нащадок Лонґботомів нерухомо розпластався на землі з цілковитим подивом на обличчі.

* * *

 — Сьогодні містер Лонґботом отримав цінний урок щодо своїх почуттів жалю й каяття, — сказав професор Квірел.

 — І лицарства, — сказала Амелія, знову сьорбнувши чаю.

* * *

 — З тобою все гаразд? — прошепотіла Дафна, що стояла над Анною, готова боронити її. Анна лежала на землі й стискала живіт. Дівчина нічого не відповіла, крім звуків, ніби вона намагалася не блювати й водночас намагалася не плакати.

Якось, хоча це могло й не бути хорошою тактикою, — було б краще, якби Анну дістав прокльон, ніж коли інші солдати мають захищати її, — чимало сонечок стали навпроти Анни, сильно стиснувши палички й злісно дивлячись на хаоситів. Хтось звів призматичний барʼєр між двома групами, Дафна не бачила, хто.

Та чомусь і хаосити не форсували атаку. Навіть Трейсі облишила суворий вираз обличчя й нервово переступала з ноги на ногу, ніби не знала, на чиєму вона боці…​

 — Стійте! — почувся крик. — Нікому не стріляти!

Не те щоб битва кипіла, але ніхто не стріляв.

Генерал Поттер, що зараз на всі сто був Хлопчиком-Що-Вижив, вибіг з-за дерев з чимось великим та накритим камуфльованою тканиною під рукою.

 — Міс Ебот дихає нормально? — крикнув генерал Поттер.

Дафна не озирнулася. Вона не могла довіритися, що це не пастка, і була абсолютно певна: якщо хаосити скористаються ситуацією й атакують, професор Квірел не лише вважатиме це законним, а ще й нагородить їх додатковими балами. Але Дафна легко чула відповідь — Анна не старалася дихати тихо, тож вона гукнула:

 — Більш-менш.

 — Треба вивести її звідси до когось, хто здатен на зцілювальні чари, — сказав Гаррі. — Про всяк випадок — раптом у неї щось зламане.

Дафна з-за спини почула тихий нерівний голос:

 — Я…​ досі…​ можу…​ битися…​

 — Міс Ебот, не…​ — сказав Гаррі.

Дафна почула за спиною звук падіння на траву після спроби підвестися. Усі здригнулися, але Дафна все одно не повернулася спиною до Гаррі.

 — Чому вчителі не зупинили битву? — зі злістю спитала Сьюзен.

 — Гадаю, міс Ебот не загрожує серйозна небезпека, а професор Квірел вважає, що ми всі отримуємо цінний урок, — похмуро сказав Гаррі. — Слухайте, міс Ебот, якщо ви підете, Трейсі теж покине битву. Вас і так більше за нас, тож це дуже вигідні для вас умови. Будь ласка, прийміть їх.

 — Анно, просто йди! — сказала Дафна. — Тобто просто скажи, що ти виходиш!

Коли Дафна озирнулася, вона побачила, що Анна хитає головою. Вона досі була скручена в мʼячик на траві.

 — А, до дідька, — сказав Гаррі. — Хаосити! Що швидше ми їх паралізуємо, то швидше вона піде звідси! Зробімо це дуже швидко, навіть якщо це збільшить наші втрати! Кінець перемирʼю! ТУНЕЦЬ!

Політичне чуття Дафни мало лише мить, щоб вразитися, як слова Гаррі щойно перетворили хаоситів на хороших хлопців, а тоді майже бездоганно синхронно хаосити дістали з кишень уніформ зелені окуляри незнайомого стилю. Таким не місце було на пляжі — вони більше пасували до виготовлення складних зіль…​

Дафна збагнула, що станеться, і прикрила очі рукою саме тоді, коли Гаррі зірвав тканину з казана.

Рідина, що полилася, коли Гаррі Поттер підкинув вміст казана в повітря була надто яскравою для очей, надто яскравою для уяви, розпеченою мов посилене в десятки разів сонце…​

(чим вона й була)

(сонце, що було вкладене в створення жолудів, яскрава енергія, що живила зростання дерев з землі)

(сяяло сліпучим пурпуровим — кольором, що утворюється при змішуванні синіх та червоних довжин хвиль, які поглинає хлорофіл)

(і майже жодних зелених довжин хвилі, бо хлорофіл віддзеркалює їх, через що листя зелене)

(тому й окуляри Легіону Хаосу мали такий колір — щоб пропускати зелений колір, але блокувати червоний та синій, що зменшувало навіть найсліпучіше пурпурове сяйво до рівня, що його можна витримати)

…​фіолетове світло палало далі, Дафна спробувала опустити руку від очей, але виявила, що просто не може дивитися на щось, навіть відбите пурпурове сяйво було надто яскравим, щоб кинути на нього оком. Вона встигла лише раз крикнути «Фініте Інкантатем» (це спрацювало), доки прокльон сну не влучив у неї.

Після цього битва тривала недовго.

* * *

 — ЗАРАЗ! — загорлав Блез Забіні, колись з Сонечка, а тепер командир підрозділу Легіону Хаосу. — Тобто, ТУНЕЦЬ!

Слизеринець вхопив рукою тканину, що захищала казан від денного світла й уже почав її знімати.

 — ЗАРАЗ! — загорлав Дін Томас, колись з Хаосу, що командував контингентом воїнів-драконів. — ПОВТОРЮЙТЕ ВСЕ ЗА НИМИ!

Хаосити підрозділу Забіні дістали з кишень уніформи зелені окуляри…​

…​дія, яку бездоганно змавпували Дін та воїни-дракони, що дістали власні зелені окуляри для зіль, і швидко застібнули їх на головах, водночас з тим, як хаосити одягли власні окуляри й випустили сліпучий фіолетовий вогонь.

(Як пояснив був генерал Мелфой, коли містер Ґойл доповідає, що Легіон Хаосу носить зелені окуляри для зіль, не треба знати, навіщо, щоб трансфігурувати кілька копій.)

 — ЦЕ ШАХРАЙСТВО! — верескнув Блез Забіні.

 — ЦЕ ТЕХНІКА! — закричав Дін у відповідь. — ДРАКОНИ, АТАКУЙТЕ!

( — Перепрошую, — сказала леді Ґрінґрас. — Чи не могли б ви припинити так сміятися, містере Квірел? Моторошно якось.)

 — ФІНІТАЙТЕ ЇХНІ ОКУЛЯРИ! — вигукнув Блез Забіні, коли два війська побігли одне до одного серед повсюдного пурпурового сяйва. — МИ ЩЕ МОЖЕМО ПЕРЕМОГТИ!

 — ВИ ЙОГО ЧУЛИ! — загорлав Дін. — ПОЗБУДЬТЕСЯ ЇХНІХ ОКУЛЯРІВ!

Відповідь Блеза Забіні була невиразною.

Ця битва тривала значно довше.

* * *

 — Закляктус! — верескнула генерал Сонечка.

Драко не ухилився, не наслав контрзакляття — в нього не було для цього достатньо енергії, він міг лише смикнути лівицю в правильну позицію та сподіватися…​

Червона блискавка розсіялася об рукавицю Драко, що була транфігурована, застібнута на руці й під чарами «Колопортус», як і в решти Армії Драконів. Тепер лише це його рятувало — цей щит.

Саме зараз був час для контратаки, але Драко міг лише відновлювати дихання. Вони вдвох танцювали взад-вперед серед дерев у нескінченних рухах дуелі. Навпроти нього важко пихтіла генерал Ґрейнджер, лице дівчини було вкрите потом, мов росою, її каштанове волосся змокло й перетворилося на брунатне сплетіння. Її камуфльовану уніформу вкривали вологі плями, було видно, що її плечі тремтять від втоми, але паличку вона тримала сталево міцним хватом спрямованою на Драко, незважаючи на весь рух. Її очі палахкотіли, щоки пашіли від люті.

Тож, маленька дівчинко, чого це ти сьогодні вдаєш, ніби бʼєшся як доросла?

Це кепкування спало Драко на думку, але він не був певен, що йому потрібна ще зліша Ґрейнджер. Тож натомість Драко просто сказав, хоча він і сам чув, що його голос надтріснув:

 — Чи є якась причина, з якої ти на мене сердишся, Ґрейнджер?

Дівчина й сама намагалася вхопити ротом повітря, її голос коливався.

 — Я знаю, що ти замислив, — сказала Герміона, і вже гучніше додала: — Я знаю, що ви зі Снейпом замислили, Мелфою, і знаю, хто за цим стоїть!

 — Га? — бездумно сказав Драко.

Видавалося, це лише посилило лють Ґрейнджер, її пальці побіліли на паличці, що вказувала на нього.

І тоді до Драко дійшло, через це кров закипіла у його венах. Навіть вона вважала, що він таємно щось планує проти неї…​

 — Ти теж? — закричав Драко. — Я допоміг тобі, ти, зайцезуба дівко! Ти, ти, ти…​ — він заїкався, перебираючи всі темні прокляття, що спадали йому на думку, доки він не знайшов щось, що й справді може наслати на неї…​ — Денсоґіо!

Але Ґрейнджер хутко крутнулася навколо прокльону подовження зубів, і її власна паличка майже торкалася його руки, коли він випрямив лівицю як щит, поставивши магічно замкнену рукавицю між собою й тим, що вона збиралася вистрілити. Голос генерала Ґрейнджер підвищився до вереску, що його було чути на всьому полі бою.

 — АЛОГОМОРА!

Час мав би спинитися.

Але не спинився.

Натомість застібка клацнула й відійшла від рукавички.

Отак просто.

Отак просто.

Екрани ясно це показували всьому стадіону Гоґвортсу.

І мертва до кісток тиша опустилася на кожну лаву, на кожного глядача — яскраве свідчення того, що кожен чудово розумів, що це означало, — магію нащадка Мелфоїв щойно здолала бруднокровка.

Герміона Ґрейнджер не зробила паузи в битві, жодним чином не показала, чи вона хоча б знає, що накоїла. Натомість вона по-маґлівськи вдарила ногою — вибила паличку з руки Драко. Його шокований розум і тіло рухалися трохи заповільно. Драко пірнув за паличкою, шалено зашкрябав у траві, але з-за спини пролунав надтріснутий голос: «Сомніум!», Драко впав і більше не підвівся.

Ще на мить запала тиша. Генерал Сонечка похитувалася на ногах, ніби може знепритомніти.

А тоді воїни-дракони чимдуж закричали й атакували, щоб помститися за свого полеглого командира.

* * *

Містер та місіс Девіс тремтіли, коли підвелися зі зручних крісел професорської ложі квідичу. Вони не могли вчепитися одне в одного, доки йшли, але дуже міцно взялися за руки, і вдавали, що вони невидимі. Якби вони були достатньо маленькими дітьми для випадкової магії, то вони напевно раптом розілюзнили б себе.

Старший Чарлз Нот нічого не сказав, коли підвівся з крісла. Пошрамований лорд Джаґсон нічого не сказав, коли підвівся зі свого крісла.

Луціус Мелфой нічого не сказав, коли підвівся.

Усі втрьох без зупинок пішли широким кроком до сходів з трибун, вони рухалися в дивному унісоні, ніби трійка аврорів…​

 — Лорде Мелфой, — мʼяко сказав професор із захисту.

Він досі сидів у власному кріслі та споглядав за своїм схожим на пергамент екраном. Руки без ознак життя лежали по боках, ніби чомусь не мали бажання рухатися.

Біловолосий чоловік зупинився прямо перед аркою виходу, старший та пошрамований чоловік теж зупинилися, прикриваючи його з флангів. Лорд Мелфой трохи повернув голову — недостатньо, щоб це було будь-яким знаком, що він слухає, але в напрямку професора із захисту.

 — Ваш син сьогодні діяв винятково добре, — сказав професор Квірел. — Маю визнати, я його недооцінив. Він заслужив вірність свого війська, як ви бачили, — голос професора із захисту й далі був дуже мʼяким. — Як учитель вашого сина, хочу сказати, що з моєї точки зору ваше втручання в цю справу не піде йому на користь…​

Лорд Мелфой та його співвітчизники зникли на сходах.

 — Гарна спроба, Квіріне, — тихо сказав Дамблдор. На обличчі старого чарівника було видно тривогу. Він теж не підвівся зі свого сидіння, він і далі дивився на екрани-пергаменти, ніби вони досі щось показували. — Гадаєш, він дослу́хається?

Плечі професора із захисту смикнулися, ніби він злегка знизав плечима, — це був єдиний його рух після кінця битви.

 — Ну, — сказала леді Ґрінґрас. Вона підвелася й хруснула кісточками, потягуючись, її чоловік мовчав поряд з нею. — Маю сказати, це було дуже…​ цікаво…​

Амелія Боунз підвелася зі свого мʼякого сидіння без метушні.

 — Справді цікаво, — сказала директорка Боунз. — Мушу зізнатися, мене турбує майстерність, з якою ці діти бʼються одне проти одного.

 — Майстерність? — спитав лорд Ґрінґрас. — Їхні закляття не здалися мені вражаючими. Крім заклять Дафни, звісно.

Стара відьма не відводила очей від лисіючої голови професора із захисту.

 — Паралітичний прокльон — це закляття не першого класу, лорде Ґрінґрас, але я мала на увазі не цю майстерність. Вони підтримують одне одного цими простими закляттями, швидко реагують на несподіванки, — директора ВДМЗ зробила паузу, добираючи слова, що їх зрозуміє проста цивільна людина. Зрештою, вона сказала: — Посеред битви, коли закляття летять звідусіль…​ ці діти почуваються ніби вдома.

 — І справді, директорко Боунз, — сказав професор із захисту. — Деякі мистецтва краще вчити змолоду.

Стара відьма примружила очі.

 — Ви готуєте їх стати військовою силою, професоре. Навіщо?

 — Стривайте! — вставив лорд Ґрінґрас. — Існує безліч шкіл, де дуелі вивчають з першого класу!

 — Дуелі? — спитав професор Квірел. З-за спини не було видно, чи посміхається це бліде обличчя. — Це ніщо, лорде Ґрінґрас, порівняно з тим, чого навчилися мої учні. Вони навчилися не вагатися перед засідками й сильнішими ворогами. Вони навчилися адаптуватися, коли умови бою змінюються, і змінюються ще раз. Вони навчилися захищати союзників, і більше захищати цінніших, а слабших, що їх не можна врятувати, — залишати. Вони навчилися, що для виживання треба виконувати накази. Дехто навіть трошки навчився винахідливості. О, ні, лорде Ґрінґрас, ці чарівники не ховатимуться по своїх маєтках в очікуванні на порятунок, коли прийде чергова загроза. Вони знатимуть, що знають, як боротися.

Авґуста Лонґботом тричі гучно ляснула в долоні.

* * *

Ми перемогли.

Це було перше, що почув Драко, коли він прокинувся на полі битви. Падма розповіла йому, що його солдати набралися духу, коли він пав. Як, завдяки проникливості генерала Драконів, містер Томас зі своїм загоном перемогли Хаос. Як генерал Поттер переміг частину Полку «Сонечка», що зійшлася з ним в бою. Як воїни містера Томаса зʼєдналися з основними силами, вони взяли окуляри переможених хаоситів. Як буквально за секунди залишки сил генерала Поттера атакували обидва інших війська зіллям, що випромінювало пекуче пурпурове світло. Але в драконів була численна перевага і над Сонечком, і над Хаосом, та ще й достатньо окулярів для своїх воїнів. Тож Падмі вдалося привести успадковане військо до перемоги.

Блиск в її очах та її гідна Мелфоїв самовдоволена посмішка свідчили, що вона очікує на вітання. Драко вичавив крізь стиснуті зуби якусь похвалу — він потім не міг згадати, що саме він сказав. Іноземна відьма, видається, гадки не мала, що сталося й що це означало.

Я програв.

Дракони ледве пленталися назад до Гоґвортсу під сірими небесами, холодні краплі одна за одною падали на шкіру Драко. Доки Драко був паралізований, нарешті почався дощ, що його так давно обіцяли хмари. Тепер у Драко залишилася лише одна можливість. Вимушений хід, як назвав би це містер Макнейр, що навчив був Драко шахів. Гаррі Поттерові це напевно не сподобається, якщо він і справді кохав Ґрейнджер, як усі вважали. Але вимушений хід, як визначив був його містер Макнейр, — це такий хід, який треба зробити, щоб гра не зупинилася.

Драко згадував цю сцену знову й знову, навіть коли він йшов мов автомат крізь масивні брами Гоґвортсу. Він позбувся Вінсента й Ґреґорі кількома різкими словами й лишився у своїй особистій кімнаті сам. Він сидів на ліжку й витріщався на стіну над столом. Сцена заполонила його розум, ніби дементор заточив його в цих спогадах.

Застібка на його рукавичці клацає й спадає…​

Драко знав, він знав, у чому полягала його помилка. Він так втомився через двадцять сім замикальних чарів для всіх воїнів-драконів. Менше хвилини було недостатнім часом, щоб відновити сили після кожного закляття. Тому він просто наслав «Колопортус» на власну рукавичку, просто наслав закляття, а не вклав усю силу в те, щоб замкнути її достатньо сильно, щоб ані Гаррі Поттер, ані Герміона Ґрейнджер не змогли скасувати закляття.

Та ніхто в це не повірить, навіть якщо це була правда. Навіть у Слизерині ніхто в це не повірить. Це скидалося на виправдовування, і всі почують лише виправдовування.

Ґрейнджер хутко крутнулася, вигнулася й крикнула: «АЛОГОМОРА!»…​

Розум Драко знову й знову програвав ці спогади, і в нього почала міцніти образа. Він допоміг був Ґрейнджер: співпрацював з нею над забороною зрадників; тримав її за руку, коли вона звисла з даху; зупинив заворушення щодо неї у Великій залі в зародку. Вона гадки не мала, чим він ризикував, що він напевно вже втратив, що означало для спадкоємця роду Мелфоїв робити таке для бруднокровки…​

І тепер лишився лише один хід, суть вимушеного ходу полягала в тому, що ти мусив його зробити, навіть якщо ти через це отримаєш покарання чи втратиш очки гуртожитків. Професор Снейп знатиме й зрозуміє, але були межі (батько його про це попереджав був) того, на що може заплющити очі майстер зіллєваріння.

Викликати Ґрейнджер на чаклунську дуель, що відверто суперечило правилам Гоґвортсу. Просто напасти на неї, якщо вона відмовиться. Перемогти її в бою сам-на-сам, публічно, без жодних хитрих дуельних засобів, а просто здолати її силою магії. Перемогти її повністю, безсумнівно, розтрощити її так цілковито, як сам Темний Лорд трощив ворогів. Зробити абсолютно зрозумілим усім, щоб ні в кого не було жодного сумніву, що Драко просто був виснажений численними закляттями. Довести, що кров Мелфоя сильніша за кров будь-якої бруднокровки…​

Тільки от це не так, прошепотів у розумі Драко голос Гаррі Поттера. Дуже легко забути, що є правдою, Драко, коли починаєш гратися в політику. Та насправді існувала лише одна річ, що робила тебе чарівником.

Тоді Драко збагнув справжню причину свого неспокою, коли витріщався на стіну над столом та обмірковував свій вимушений хід. Це мало б бути просто — коли в тебе був лише один хід, ти мав просто його зробити…​ але…​

Ґрейнджер крутиться, обертається, просякнуте потом волосся літає навколо неї, блискавки зʼявляються з її палички з такою швидкістю, яку він навряд чи міг перевершити, прокльони й контрпрокльони, сяйливі кажани наближаються до його обличчя, і за цим всім лють в очах Ґрейнджер…​

Якась його частина поважала це, перед тим, як усе пішло шкереберть, поважала лють та силу Ґрейнджер. Частина його стрибала від радості через те, що в нього нарешті був бій з…​

…​рівним суперником.

Якщо він викличе Ґрейнджер на дуель і програє…​

Це мало б бути неможливим, Драко отримав був паличку на цілих два роки раніше за всіх інших у Гоґвортсі.

Тільки от не дарма зазвичай девʼятирічним паличок не давали. Вік теж мав значення, а не лише як довго в тебе була паличка. День народження Ґрейнджер був за кілька днів після початку навчального року — тоді Гаррі подарував їй той капшучок. Це означало, що їй уже було дванадцять, і було дванадцять майже одразу після вступу в Гоґвортс. І по правді Драко не надто багато практикувався поза класом, майже безсумнівно не так багато, як Герміона Ґрейнджер з Рейвенклову. Драко гадав, що не має потреби практикуватися, щоб залишатися попереду інших…​

І Ґрейнджер теж була виснажена, прошепотів голос доведення суперечного. Ґрейнджер мала бути виснажена через усі ці паралітичні прокльони, і навіть у цьому стані їй вдалося розчаклувати його замикальні чари.

А Драко не міг собі дозволити викликати Ґрейнджер на публічний бій сам-на-сам, без жодних виправдань, і програти.

Драко знав, що треба робити в таких випадках. Треба шахраювати. Але якщо хтось дізнається, що Драко шахраював, це буде катастрофою — ідеальний матеріал для шантажу, навіть якщо це не стане загальновідомим. А слизеринці дивитимуться, знатимуть про це, й тому будуть пильнувати…​

Тоді Драко Мелфой підвівся з ліжка, підійшов до столу, дістав аркуш найкращого пергаменту зі шкіри вівці, інкрустований перлинами каламар, наповнив його зелено-сріблястим чорнилом — туди було додано справжнє срібло й розчавлені смарагди. З великої валізи біля ліжка слизеринець витягнув книгу, що теж була переплетена сріблом та смарагдами й мала назву «Етикет родів Британії». Новим чистим пером Драко Мелфой почав писати, часто зазираючи в книгу, що лежала перед ним для довідки. На лиці хлопця застигнув суворий вираз, через що юний Мелфой був дуже схожим на свого батька, доки він старанно вимальовував кожну літеру, ніби вони були окремими витворами мистецтва.

Від Драко, сина Луціуса, сина Абраксіса, лордів шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв, також сина Нарциси, доньки Друелли, леді шляхетного й найдавнішого роду Блеків, спадкоємця шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв:

Герміоні, першій Ґрейнджер:

(Ця форма колись звучала ввічливо — дуже давно, коли її вигадали. Сьогодні, після століть використання при зверненні до бурднокровок, вона містила чудовий присмак рафінованої отрути.)

Я, Драко, з найдавнішого роду, вимагаю сатисфакції за

Драко зупинився, обережно хитаючи пером з боку в бік, щоб з нього не крапнуло. Йому потрібен був якийсь привід, принаймні, якщо він хотів встановлювати умови дуелі. Той, кого викликали на дуель, мав право визначати умови, хіба що він чи вона завдав образи шляхетному родові. Йому треба було все так облаштувати, ніби Ґрейнджер завдала була йому образи…​

Та про що він думає? Ґрейнджер справді образила його.

Драко перегорнув книгу до сторінки зі стандартними формулюваннями й знайшов найдоречніше.

Я, Драко, з найдавнішого роду, вимагаю сатисфакції за те, що я вже тричі допоміг тобі й надавав зі свого боку лише доброту, а у відповідь ти віроломно звинуватила мене в таємному плануванні проти тебе,

Драко зупинився, щоб перевести подих та вгамувати гнів. Тепер він вже щиро відчував образу, і він бездумно підкреслив останню фразу, щойно написав її, ніби це був звичайний лист. Він ненадовго замислився, та вирішив так усе й залишити. Можливо, це не точне офіційне формулювання, але в ньому відчувалася чиста злість, що йому здалося доречним.

і цю образу було завдано на очах усієї Британії.

Отже я, Драко, наказую тобі, Герміоно, за звичаєм, за законом, за

 — Сімнадцятим рішенням тридцять першого Чарверсуду, — сказав Драко вголос, не зазираючи до книги, рядок, що звучав у численних пʼєсах.

Він випростався й відчував з кожним стукотом серця шляхетну кров у своїх венах.

Отже я, Драко, наказую тобі, Герміоно, за звичаєм, за законом, за 17м рішенням 31го Чарверсуду, зустрітися зі мною в чаклунській дуелі на таких умовах: кожен приходить сам і без розголосу, не розповідає про це нікому ані до, ані після,

Якщо дуель не вдасться, Драко просто нічого про це не скаже, ось і все. А якщо він переможе Ґрейнджер, то експериментально дізнається, що може перемогти її знову, уже викликавши її публічно. Це не було шахраюванням, але це була наука, що було майже так само добре.

змагання лише магією, без смерті чи серйозних травм,

…​де? Драко колись розповідали про кімнату в Гоґвортсі, що годилася для дуелей, — там на все цінне вже були накладені захисні чари, і не було портретів, що пліткуватимуть про тебе…​ що ж це була за кімната…​

у кімнаті трофеїв замку Гоґвортської школи чарів і чаклунства,

І їхня друга дуель має відбутися скоро, наприклад завтра, бо на те, щоб невідворотно втратити репутацію в Слизерині, багато часу не треба. Він має перемогти Ґрейнджер першого разу сьогодні.

коли опівнічний удар годинника проголосить завершення цього ж дня.

Драко, зі шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв.

Драко підписав офіційний пергамент, а тоді дістав звичайний та простіший пергамент, звичайне чорнило, і написав пост скриптум:

Якщо ти не знаєш правил, Ґрейнджер, ось як усе працює. Ти завдала образи найдавнішому родові, і в мене є законне право ви́кликати тебе на дуель. Якщо ти порушиш умови дуелі, наприклад, через тебе Флитвік зʼявиться в кімнаті трофеїв, або ти просто розкажеш комусь про неї, мій батько викличе тебе з твоєю фальшивою честю прямо до Чарверсуду.

Драко Мелфо

На останній літері Драко так злісно натиснув пером на пергамент, що в нього відламався кінчик, утворивши смужку чорнила та невеличкий отвір у пергаменті. Драко вирішив, що це теж доречно.

* * *

Того дня під час вечері Сьюзен Боунз підійшла до Гаррі Поттера й сказала, що, як їй здавалося, Драко Мелфой здійснить свій задум проти Герміони дуже скоро. Вона попередила всіх членів С.С.Р.А.Г.Ч., попередила професорку Спраут, попередила професора Флитвіка й збиралася надіслати листа своїй тітоньці, і тепер вона попередила й Гаррі Поттера. Тільки вони не могли обговорювати це з Падмою, як дуже серйозно сказала Сьюзен, бо Падму роздирала зсередини вірність до Герміони й вірність до свого генерала.

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, якого ця ситуація вже надто дратувала, щоб бути справді конструктивним, кинув їй, що так, він знав, що треба щось зробити.

Коли Сьюзен Боунз пішла, Гаррі поглянув на інший бік рейвенкловського столу, де Герміона сіла була подалі від нього, Падми, Ентоні й усіх своїх друзів.

Видавалося, Герміона була в такому настрої, що вона не сприйме позитивно, якщо хтось до неї підійде й почне її турбувати.

Пізніше, коли Гаррі обмірковуватиме цей день, він подумає про те, як у всіх науково-фантастичних романах та фентезі люди завжди приймали вагомі важливі рішення з вагомих важливих причин. Гарі Селдон створив Фундацію, щоб відновити на руїнах Галактичної Імперії нову імперію, а не щоб виглядати важливішим, якщо він буде очолювати власну дослідницьку групу. Рейслін Маджере розірвав будь-який звʼязок зі своїм братом, щоб стати богом, а не через свою бездарність в особистих стосунках та небажання просити порад щодо того, як покращити це вміння. Фродо Торбин взяв Перстень, бо був героєм і хотів врятувати Середземʼя, а не через те, що відмовитися було незручно. Якби хтось колись написав справжню історію світу — не те щоб хтось колись зможе це зробити чи зробить, — напевно, виявилося б, що 97% усіх ключових моментів долі складається з брехні, серветок та буденних маленьких думок, замість яких комусь легко могло б спасти на гадку щось інше.

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес поглянув на Герміону Ґрейнджер, що сіла з іншого кінця столу, і відчув небажання турбувати її, бо вона була в поганому гуморі.

Тож Гаррі подумав, що розумніше спочатку поговорити з Драко Мелфоєм, просто щоб він абсолютно цілковито без жодних сумнівів міг запевнити Герміону, що Драко нічого проти неї таємно не замислив.

А пізніше, вже після вечері, коли Гаррі спустився до підвалу Слизерину, а Вінсент сказав йому, що «не можна боса відволікати»…​ тоді Гаррі вирішив, що ліпше він піде до Герміони, можливо, вона погодиться з ним поговорити одразу. Що йому треба почати розплутувати цей безлад, доки все не заплуталося ще сильніше. Гаррі спало на думку, чи раптом він насправді просто не відкладає справу на потім, можливо, його розум просто знайшов розумний привід, щоб відкласти щось неприємне, але потрібне.

Він і справді подумав про це.

А тоді Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес вирішив, що він просто натомість порозмовляє з Драко Мелфоєм зранку, після сніданку в неділю, а вже потім обговорить усе з Герміоною.

Люди весь час роблять щось таке.

* * *

Був ранок неділі, пʼяте квітня 1992, і симуляція неба над Великою залою Гоґвортсу показувала, як величезні вихори дощу лилися з такою щільністю, що спалахи блискавки ледь виднілися й розпадалися на дрібні пульсації білого світла, що подеколи освітлювало столи гуртожитків, робило обличчя учнів блідішими, видавалося, ніби вони ставали привидами.

Гаррі сидів за рейвенкловським столом та втомлено їв вафлю. Він чекав, доки зʼявиться Драко, щоб почати розбиратися з усім цим. По залі передавали «Базікало», де на першій шпальті була Анна й Дафна, але до нього черга ще не дійшла.

Ще кілька хвилин, і Гаррі покінчив з вафлею, і роззирнувся довкола, щоб перевірити, чи сів уже Драко за стіл Слизерину.

Це було дивно.

Драко Мелфой майже ніколи не запізнювався.

Позаяк Гаррі дивився в напрямку слизеринського столу, він не помітив, як Герміона Ґрейнджер пройшла крізь гігантські двері до Великої зали. Тому він доволі сильно здивувався, коли озирнувся й побачив, що Герміона сидить прямо поряд з ним за рейвенкловським столом, ніби вони не не-сиділи так уже більше, ніж тиждень.

 — Привіт, Гаррі, — сказала Герміона. Її голос звучав майже справді звичайно. Вона почала накладати собі на тарілку тости й набір здорових фруктів та овочів. — Як ти?

 — Лише одне стандартне відхилення від мого середньостатистичного особистого стану, — автоматично відповів Гаррі. — Як у тебе справи? Ти нормально спала?

Під очима Герміони Ґрейнджер були темні мішки.

 — О, так, усе добре, — сказала Герміона Ґрейнджер.

 — Ем, — сказав Гаррі. Він поклав собі на тарілку шматочок пирога (доки мозок Гаррі зосередився на іншому, рука Гаррі просто взяла найсмачніше в зоні досяжності без врахування таких складних концепцій, як готовність їсти десерт). — Ем, Герміоно, мені треба буде поговорити з тобою пізніше сьогодні, гаразд?

 — Звісно, — сказала Герміона. — Чому б це було не гаразд?

 — Бо…​ Тобто…​ ми ж з тобою не…​ останні кілька днів…​

Замовкни, запропонувала та внутрішня частина Гаррі, що останнім часом відповідала суто за повʼязані з Герміоною задачі.

Герміона Ґрейнджер усе одно, видається, майже на нього не зважала. Вона втупилася в тарілку, а потім, після приблизно десяти секунд незручного мовчання почала їсти шматочки помідорів один за одним, без зупинок.

Гаррі відвернувся від неї й почав їсти пиріг, що, як він виявив, якимось чином матеріалізувався на його тарілці.

 — Тож! — раптом сказала Герміона, коли завершила вичищати більшу частину тарілки в тиші. — Є щось новеньке сьогодні?

 — Ем…​ — сказав Гаррі. Він хутко роззирався довкола, ніби шукав якихось подій, щоб їх можна було використати як тему для обговорення.

Тому Гаррі був одним з перших, хто побачив їх та без слів вказав на них. Хоча у Великій залі раптом здійнявся шепіт, тож інші теж їх побачили.

Особливе малинове забарвлення мантій важко було з чимось сплутати, але Гаррі потребував кількох секунд, щоб розпізнати обличчя. Перший чоловік з азіатською зовнішністю, поважний, і сьогодні дуже похмурий. Другий чоловік з пронизливим поглядом, яким він окинув залу, довге чорне волосся, що було зібране у хвостик, розвивалося за його спиною. Третій чоловік — худий, блідий та неголений, з таким незворушним лицем, що воно могло бути каменем. За мить Гаррі впізнав обличчя й згадав імена з далекого січневого дня, коли до Гоґвортсу прибув дементор: Комодо, Бутнару, Ґоряноф.

 — Трійка аврорів? — сказала Герміона якимось дивно радісним голосом. — Ой, цікаво, що вони тут роблять.

З ними був Дамблдор, таким стривоженим Гаррі його ще не бачив. Мить очі старого чарівник розглядали Велику залу й учнів, що шепотіли за сніданком, а тоді він вказав…​

…​прямо на Гаррі.

 — Ой, ну тепер що, — тихо сказав Гаррі.

Його внутрішні думки були значно більш просякнуті панікою, він несамовито думав, чи міг хтось якимось чином повʼязати його з втечею з Азкабану. Він поглянув на вчительський стіл, він старався зробити це непомітно, і зрозумів, що з самого ранку не бачив професора Квірела…​

Аврори швидким кроком наближалися до нього. Аврор Ґорянов йшов з іншого боку рейвенкловського столу, ніби хотів перекрити шлях втечі в тому напрямку, аврори Комодо й Бутнару наближалися з боку Гаррі, а директор йшов слід у слід за Комодо.

Усі розмови цілковито вщухли.

Аврори підійшли до Гаррі, оточивши його з трьох кутів.

 — Так? — сказав Гаррі якомога нормальніше. — У чому справа?

 — Герміоно Ґрейнджер, — безбарвно сказав аврор Комодо, — вас заарештовано за замах на життя Драко Мелфоя.

Розділ 79. Неприпустимі поступки, ч.1

«Герміоно Ґрейнджер, — безбарвно сказав аврор Комодо, — вас заарештовано за замах на життя Драко Мелфоя.»

Ця фраза вдарилася об свідомість Гаррі, розтрощила всі його думки на сотні дрібних спантеличених шматочків, хвиля адреналіну спочатку ледь чи не захлиснула його, тож він…​

 — Вона…​ — сказав Гаррі. — Вона…​ вона б ніколи…​ ЩО?

Та аврори не звертали на нього уваги. Комодо знову заговорив, і знову рівним голосом:

 — Містер Мелфой опритомнів у лікарні Святого Мунґо і назвав вас, Герміоно Ґрейнджер, нападником. Він повторив свої звинувачення під дією двох краплин сироватки правди. Закляття охолоджування крові, що його дії ви піддали містера Мелфоя, вбило би його, якби його не знайшли і не надали йому належної медичної допомоги, і слід так розуміти, що вам було відомо, що це закляття має смертельну дію. Таким чином, я заарештовую вас за серйозним звинуваченням у замаху на вбивство, вас будуть утримувати під юрисдикцією міністерства, де буде проведений допит під дією трьох краплин сироватки правди…​

 — Ви з ґлузду з’їхали? — ці слова вихопило Гаррі з рота, доки він випихався з-за рейвенкловського столу, і за мить до того, як аврор Бутнару міцно стиснув руку на його плечі. Гаррі проігнорував це. — Ви ж намагаєтеся заарештувати Герміону Ґрейнджер, найправильнішу дівчинку в Рейвенклові, вона навіть допомагає гафелпафцям з домашнім завданням, вона б радше померла, ніж спробувала вбити бодай когось…​

Обличчя Герміони Ґрейнджер перекривилося.

 — Я це зробила, — ледь прошепотіла вона. — Це була я.

Ще одна величезна каменюка гепнулася на думки Гаррі й геть порушила своїм падінням їхній хиткий порядок; уривки розуміння розсипалися на порох.

Обличчя Дамблдора наче постарішало на десятиліття лише за кілька секунд.

 — Чому, міс Ґрейнджер? — спитав Дамблдор, ледь гучніше за шепіт. — Навіщо вам робити таке?

 — Я, — сказала Герміона, — Я, я…​ вибачте…​ Я не знаю, чому я…​ — вона скоцюрбилася, а її мова вже майже повністю складалася зі схлипів, і далі можна було розчути лише: — гадала…​ вбила його.. вибачте…​

І Гаррі мав би щось сказати, мусив щось зробити, мав би вистрибнути зі свого місця, оглушити трьох аврорів, а потім зробити якийсь наступний невимовно хитрий крок, але…​ але двічі розтрощені уривки його розумових процесів не народжували жодних результатів. Рука Бутнару обережно, але твердо штовхнула Гаррі назад на стілець, і Гаррі застряг там, наче приклеєний. Він спробував вихопити паличку, щоб кинути «Фініте», та вона не йшла йому з кишені, а три аврори й Дамблдор ескортували Герміону з Великої зали під гомін присутніх, і вже двері почали за ними зачинятися…​ Не було жодного сенсу в цьому, все це було настільки нереально, ніби його перенесло до альтернативного всесвіту. Тоді розум Гаррі раптово пригадав інший день, сповнений смутку і спантеличення, і в нападі розпачливого натхнення він нарешті усвідомив, що близнюки Візлі зробили були з Рітою Скітер, і він проволав:

 — Герміоно, ти не робила цього, НА ТЕБЕ НАКЛАЛИ ЧАРИ ХИБНОЇ ПАМ’ЯТІ!

Та двері вже зачинилися.

* * *

Мінерва аж ніяк не могла стояти спокійно, вона крокувала туди й назад кабінетом директора, майже очікуючи, що будь-якої миті Северус чи Гаррі скаже їй стулити пельку й сісти. Втім, ані майстер настійок, ані Хлопчик-Що-Вижив не переймалися її присутністю. Обидва мали очі лише для Албуса Дамблдора, який стирчав перед ними з системи флу. На фоні лунали якісь нечутні звуки. Северус видавався таким само байдужим, як і завжди; він сидів у маленькому фотельчику поряд зі столом директора. Старий чарівник стояв, жахливий, випростаний на весь зріст, поряд з досі палаючим каміном, вдягнений у чорне, як у беззоряну ніч, випромінював силу та розпач. Її власні думки складалися з самого спантеличення та жаху. Гаррі Поттер сидів на дерев’яному стільці, міцно вчепившись пальцями в сидіння, а очі його були самі льодяна лють і лютий холод.

О 18:33 Квірін Квірел надіслав через флу запит у лікарню Святого Мунґо з вимогою негайно забрати Драко Мелфоя. Професор Квірел знайшов був містера Мелфоя в кімнаті трофеїв Гоґвортсу, на межі смерті від подовженої дії закляття охолодження крові, що повільно знижувало було температуру його тіла. Професор Квірел негайно розсіяв був закляття, наклав стабілізуючі чари на містера Мелфоя, левітував його до свого кабінету, щоб через систему флу відправити до лікарні Святого Мунґо для подальшого лікування. Після цього професор Квірел сповістив директора, стисло виклавши факти, перш ніж зникнути через флу; аврори, яких викликала лікарня Святого Мунґо, потребували його присутності для свідчень.

Закляття охолоджування крові явно було потрібне для того, щоб убити Драко Мелфоя так повільно, що захисні чари Гоґвортсу, налаштовані на відстежування раптових поранень, не почнуть діяти. В процесі свідчень професор Квірел сказав був аврорам, що він наклав на особу містера Мелфоя декілька відстежувальних заклять іще в січні, після того, як згаданий містер Мелфой повернувся в Гоґвортс після різдвяних канікул. Професор Квірел сам був наклав ті закляття, позаяк дізнався про існування особи, що має мотив зашкодити містеру Мелфою. Професор Квірел відмовився був називати цю особу. Відстежувальні закляття, які наклав був професор Квірел, мали реагувати на падіння рівня здоров’я містера Мелфоя нижче певного рівня, а не на раптові зміни, таким чином, професор Квірел отримав тривожний сигнал і встиг запобігти смерті містера Мелфоя.

Під дією двох крапель сироватки правди — достатньої дози для того, щоб не дозволити містеру Мелфою щось приховати, або змінити чи пом’якшити інформацію своїх тверджень, було виявлено, що містер Мелфой викликав був — законно, згідно законів шляхетних родів, незаконно, згідно шкільних правил Гоґвортсу, — Герміону Ґрейнджер на дуель. Містер Мелфой переміг у дуелі, але потім, коли вже йшов, був атакований міс Ґрейнджер зі спини паралітичним закляттям. Більше містеру Мелфою нічого не було відомо.

Три краплі сироватки правди, застосовані, щоб вона добровільно розкрила всю дотичну інформацію, змусили Герміону Ґрейнджер зізнатися в тому, що вона оглушила Драко Мелфоя зі спини, а тоді, в нападі люті, наклала на нього закляття охолоджування крові зі свідомим наміром його вбити таким чином, щоб уникнути ідентифікації захисними чарами Гоґвортсу, про дію яких вона прочитала в книзі «Історія Гоґвортсу». Коли прокинулася, вона була нажахана скоєним, проте нікому нічого не сказала, бо вважала, що Драко Мелфой уже помер, — і він безперечно би помер протягом сімох годин, якби власна магія його тіла не чинила опір ефекту чарів охолодження крові.

 — Засідання суду, — сказав Албус Дамблдор, — призначене на завтра опівдні.

 — Що? — не втримався Гаррі. Хлопчик-Що-Вижив не підвівся зі свого крісла, та Мінерва бачила, що пальці його аж побіліли, так сильно він вхопився за край стільця. — Це маячня! Неможливо провести поліцейське розслідування за один день…​

Майстер настійок перервав його.

 — Це вам не маґлівська Британія, містере Поттер! — голос Северуса був як завжди безвиразний, втім, репліка прозвучала досить різко. — Аврори отримали і звинувачення, і зізнання під дією сироватки правди. З їхньої точки зору розслідування завершено.

 — Не зовсім, — сказав Дамблдор, коли Гаррі вочевидь готовий був вибухнути. — Я наполягаю, щоб Амелія слідкувала за цією справою з усією прискіпливістю. На жаль, позаяк горезвісна дуель проходила опівночі…​

 — Гадана дуель, — різко зауважив Гаррі.

 — Позаяк гадана дуель проходила опівночі…​ так, маєш цілковиту рацію, Гаррі…​ вона поза межею дії часоворотів…​

 — І знову — гадано, — холодно виправив Хлопчик-Що-Вижив. — І доволі підозріло, адже підозрювана у вбивстві нічого не знає про часовороти. Маю надію, що невидимий аврор був одразу відправлений якнайдалі назад у часі, щоб проспостерігати…​

Дамблдор нахилив голову.

 — Я відправився сам, Гаррі, щойно дізнався. Та коли я дістався кімнати з трофеями, містер Мелфой вже лежав непритомний, а міс Ґрейнджер пішла була…​

 — Ні, — сказав Гаррі Поттер. — Ви дісталися кімнати з трофеями і побачили непритомного Драко. Лише це ви й бачили, директоре. Ви не бачили там Герміони, не бачили також, як вона звідти йшла. Відрізняймо спостереження від припущень, — хлопчик повернув голову, щоб побачити Мінерву. — «Імперіус», забуттятус, чари хибної пам’яті, виманологія. Професорко Макґонеґел, я пропустив ще якісь закляття, які могли б змусити Герміону це зробити або повірити, що вона це зробила була?

 — «Конфундус», — додала вона. Темні Мистецтва не були її спеціалізацією, та вона знала: — А ще певні темні ритуали. Але вони активували б захисні чари Гоґвортсу.

Хлопець кивнув і продовжив діалог безпосередньо з нею.

 — Сліди яких із цих заклять можна помітити? Які з них шукали б аврори?

 — Конфундус вивітрився б за декілька годин, — почала вона, зібравшись з думками. — Міс Ґрейнджер пам’ятала би «Імперіус». Забуттятус неможливо відстежити жодним відомим способом, та лише вчитель зміг би накласти це закляття на учня без тривоги з боку захисних чарів Гоґвортсу. Виманологія…​ її сліди може помітити лише інший виманолог, гадаю…​

 — Я зробив відповідну заяву, щоб міс Ґрейнджер оглянув судовий виманолог, — сказав Дамблдор. — Огляд показав…​

 — Ми йому довіряємо? — спитав Гаррі.

 — Їй, — сказав Дамблдор. — Софі Макджорґенсон, що я її пам’ятаю чесною ученицею з Рейвенклову, і що давала була незламну обітницю правдиво доповідати свої свідчення…​

 — Чи міг хтось скористатися багатозільною настійкою, щоб перекинутися на неї? — знову перервав Гаррі Поттер. — Що саме ви спостерігали були, директоре?

Албус важко зітхнув.

 — Я бачив особу, яка виглядала як мадам Макджорґенсон, що сказала нам, що один виманолог злегка торкнувся свідомості міс Ґрейнджер декілька місяців тому. Цей слід залишився з січня, Гаррі, коли я спілкувався з міс Ґрейнджер з приводу одного дементора. Це було очікувано. А неочікувано було все інше, що з’ясувала Софі, — старий чарівник повернув обличчя до полум’я флу, спіймавши помаранчевий відблиск вогняних язиків собі на щоки. — Як ти кажеш, Гаррі, можливо, що були накладені чари хибної пам’яті; при бездоганному застосуванні їх неможливо відрізнити від справжньої пам’яті…​

 — Це мене не дивує, — перервав Гаррі. — Дослідження показують, що людські спогади більш-менш стираються і записуються наново щоразу, як ми їх згадуємо…​

 — Гаррі — м’яко дорікнула Мінерва, і хлопець стулив рота.

Старий чарівник правив далі.

 — …​втім, чари хибної пам’яті такої якості потребують стільки ж часу на створення, скільки й справжній спогад. Створення детального спогаду про десять хвилин потребує десяти хвилин. А, згідно судового виманолога, — обличчя Албуса виглядало ще більш втомленим, ще більш старечим, — міс Ґрейнджер нав’язливо цікавилася містером Мелфоєм з того дня, як Северус…​ нагримав на неї. Вона думала, що, можливо, містер Мелфой у змові з професором Снейпом, що вони планують зашкодити їй самій та Гаррі…​ вона уявляла це собі годинами, щодня…​ неможливо було б створити фальшиві спогади такої довжини.

 — Божевілля…​ — лагідно промимрив Северус, ніби сам до себе говорив. — Невже спонтанне? Ні, це надто катастрофічно, щоб бути випадковістю, занадто зручно для декого, я певен. Можливо, маґлівський наркотик? Та цього було б недостатньо…​ божевілля міс Ґрейнджер мало б бути керованим…​

 — Ага! — раптом сказав Гаррі. — Ось тепер я починаю розуміти. Перші чари хибної пам’яті були накладені на Герміону після того, як професор Снейп нагримав на неї. Новий фальшивий спогад показував, скажімо, як Драко і професор Снейп змовляються, щоб її вбити. А тоді минулої ночі цей хибний спогад був знищений за допомогою забуттятуса; це залишило в її пам’яті самі нав’язливі думки про Драко, не підкріплені бодай якоюсь причиною; водночас вона і Драко обидва отримали новий хибний спогад щодо дуелі.

Мінерва ошелешено кліпнула очима. Щоб дійти такої думки, їй знадобилася б приблизно тисяча років.

Майстер настійок задумливо насупився, погляд його був зосередженим.

 — Реакцію на чари хибної пам’яті складно передбачити завчасно, містере Поттер, якщо не послуговуватися виманологією. Об’єкт не завжди діє так, як від нього очікують, коли вперше стикається з фальшивим спогадом. Це була б ризикована авантюра. Та, гадаю, це один зі способів, якими професор Квірел міг би це здійснити.

 — Професор Квірел? — озвався Гаррі. — А який в нього може бути мотив…​

Майстер настійок сухо відказав:

 — Професор із захисту завжди серед підозрюваних, містере Поттер. Ви почнете помічати цю тенденцію, з часом.

Албус жестом закликав присутніх до тиші, і всі голови повернулися до нього.

 — Та в цьому випадку є ще один підозрюваний, — тихо оголосив Албус, — Волдеморт.

Кімнатою мовби пролунали найсмертельніші з найневимовніших слів, звівши нанівець усе тепло, що сунуло від помаранчевого камінного полум’я.

 — Я не знаю, — повільно провадив старий чарівник, — чи знаю обмаль про методику безсмертя Волдеморта. Він відшукав ті книжки раніше за мене, гадаю. Мені дісталися самі старі повір’я, розпорошені по багатьох книжках, — їх він не зміг видалити. Та пошук правди серед багатьох казок — теж одна з навичок майстерного чарівника, і ось я став до справи. У формулі має бути жертвоприношення людини, вбивство — у цьому я певен; таке вбивство, коли злодій холодний і спокійний, а жертва помирає у жасі. В старих-старих оповідках є такі одержимі чаклуни, що коїли були божевільні вчинки, претендуючи на ім’я якогось темного лорда, що його всі вважали переможеним; і ще зазвичай фігурує якийсь артефакт, щось від того темного лорда, щоб ним користуватися…​ — Албус подивився на Гаррі, і старі його очі шукали уваги молодих очей. — Я думаю, Гаррі, — хоча ти, імовірно, скажеш, що це лише припущення, — я думаю, що акт вбивства розколює душу. Думаю, що за допомогою ритуалу найпекельнішої огидності відірваний фрагмент душі можна закріпити в цьому світі. Почепити до матеріального предмета з цього світу. Такий предмет або має бути, або внаслідок цієї операції стає могутнім артефактом.

Горокракс. Жахливе слово пролунало в голові Мінерви, хоча, видавалося, — з якоїсь невідомої їй причини — Албус не збирався казати це слово у присутності Гаррі.

 — Відповідно, — старий чарівник тихо завершував свою промову, — решта душі, зв’язана зі своєю поневоленою частинкою, залишається в цьому світі, навіть коли тіло було знищено. Сумний і болісний досвід, я гадаю, — існування менш ніж духом, менш ніж найдрібнішим привидом…​ — тут старий чарівник зчепився поглядом із Гаррі — той звузив на нього очі. — Такій понівеченій душі знадобиться якийсь час, щоб відновити подобу життя. Ось чому в нас був цей десятирічний перепочинок, я гадаю; ось чому Волдеморт не повернувся одразу. Але з часом…​ з часом ця примара зможе знову повстати, — старий чарівник говорив похмуро й чітко. — З легенд ясно, що темні лорди, які повертаються, захопивши чужу форму, мають слабшу магію, ніж раніше. Я не думаю, що Волдеморт вдовольниться обмеженими можливостями. Він обере якийсь інший шлях до життя. Та Волдеморт був більшим слизеринцем, ніж сам Салазар, він жадібно хапався за кожну можливість. Він би використав своє жалюгідне становище, використав би свою здатність поневолення, якби мав на те причину. Якби міг отримати якийсь зиск від чиєїсь…​ незбагненної люті, — голос Албуса впав майже до шепоту. — Ось що, як я підозрюю, сталося з міс Ґрейнджер.

Мінерві пересохло в горлянці.

 — Він тут, — хапнула вона ротом повітря. — Тут, у Гоґвортсі…​

Вона урвала себе, позаяк причина, з якої Волдеморт прийшов у Гоґвортс…​

Старий чарівник лише зиркнув на неї і сказав тим самим майже-шепотом:

 — Мені шкода, Мінерво, ти мала рацію.

Голос Гаррі прорізав повітря:

 — Щодо чого?

 — Для Волдеморта найширша шпаринка назад до життя, — важко зронив Дамблдор, — найбажаніший для нього шлях, яким він повстане сильнішим і жахливішим, ніж був раніше. Це зберігається тут, у замку…​

 — Перепрошую, — ввічливо звернувся до нього Гаррі. — Ви — ідіот?

 — Гаррі, — дорікнула вона, та голос її був заслабкий.

 — Тобто, можливо ви не помітили, директоре Дамблдор, але в цьому замку повно ДІТЕЙ…​

 — Я не мав вибору! — проревів Дамблдор. Його блакитні очі палали під півмісячними окулярами. — Я не власник цієї речі, що її жадає Волдеморт. Ця річ належить іншому, і зберігається тут з його дозволу! Я спитав його, чи не можна тримати її у відділі таємниць. Та він на це не погодився. Він сказав, що ця річ має бути в межах захисних заклять Гоґворсту, в місці, що вкрито захистом засновників…​ — Дамблдор протер рукою чоло. — Ні, — продовжив старий чарівник, вже тихіше. — Я не можу перекласти на нього провину. Твоя правда. У цій штуці забагато сили, забагато того, до чого прагнуть люди. Я погодився, щоб пастка була побудована серед заклять Гоґвортсу, в місці, де сам я маю силу й владу, — старий чарівник схилив голову. — Я знав, що Волдеморт якось прослизне сюди, і планував спіймати його у пастку. Я не думав…​ уявити собі не міг…​ що він затримається у ворожій фортеці хоч на хвилину довше, ніж абсолютно потрібно.

 — Але, — Северус був дещо спантеличений, — що міг отримати Темний лорд від смерті нащадка Луціуса?

 — Зауваження до шановного панства, — суворо сказав Гаррі Поттер, — будь-чиї мотиви — не головні в цій справі. Наш найвищий пріоритет на цій стадії — серйозна халепа, в яку втрапила ні в чому не винна учениця Гоґвортсу!

Зелені очі схрестили погляд із блакитними, Албус Дамблдор проти Хлопчика-Що-Вижив…​

 — Цілком доречна заувага, містере Поттер, — сказала Мінерва. Вона навіть не замислилась, слова ніби самі скочили їй з вуст. — Албусе, хто зараз доглядає міс Ґрейнджер?

 — До неї пішов професор Флитвік, — сказав директор.

 — Їй потрібен адвокат, — сказав Гаррі. — Будь-кому, хто одразу каже поліції «я це зробив»…​

 — На жаль, — перервала Мінерва, і в її тоні мимоволі промайнули суворі інтонації професорки Макґонеґел, — я не думаю, що адвокат стане міс Ґрейнджер у пригоді на цій стадії, містере Поттер. Рішення щодо неї прийматиме Чарверсуд, а вони зовсім не схильні звільнити її через якусь формальність.

Гаррі втупився в неї у крайній ступені невіри, так, ніби ідея обійтися без адвоката дорівнювала ідеї одразу спалити Герміону на вогнищі.

 — Її правда, містере Поттер, — тихо сказав Северус. — Ледь чи не всі судові процеси в цій країні обходяться без юристів.

Гаррі припідняв окуляри і потер очі.

 — Добре. То як саме ми будемо звільняти Герміону? Напевно, не варто сподіватися, що без адвокатів, які могли б їм роз’яснити, судді достатньо орієнтуються в таких доктринах як «здоровий ґлузд» і «апріорна ймовірність», щоб зрозуміти, що дванадцятирічні дівчатка взагалі ніколи не скоюють холоднокровних вбивств?

 — Її судитиме Чарверсуд, — пояснив Северус. — Представники найдревніших шляхетних родів і деякі інші впливові чаклуни, — обличчя Северуса скривилося у щось на кшталт звичайної його саркастичної посмішки. — А щодо їхнього здорового ґлузду — маєш більше шансів, що вони частуватимуть тебе цукерками, Поттере.

Гаррі кивнув, стиснувши губи.

 — Яке саме покарання очікує Герміону? Конфіскація палички і виключення…​

 — Ні, — сказав Северус. — Це було б занадто лагідно. Ти зумисне відмовляєшся дивитися правді в очі, Поттере? Її судитиме Чарверсуд. Не існує ніякого усталеного покарання. Голосування вирішує все.

Гаррі пробурмотів:

 — Законів лад у скрутний час нікуди не годиться, людський порядок ближче нам, і він куди спритніше. Себто, нема жодних юридичних обмежень, так?

Серпасті окуляри старого чарівника зблиснули; він старанно добирав слова і стримував гнів:

 — Юридично, Гаррі, у нас випадок боргу крові Герміони Ґрейнджер перед родом Мелфоїв. Лорд Мелфой висуває свої вимоги щодо відплати боргу, а тоді Чарверсуд голосує щодо його пропозиції. Це все.

 — Але…​ — протягнув Гаррі, — Луціуса було розподілено до Слизерину, він точно усвідомлює, що Герміона — лише пішак великої гри. Не на неї він насправді сердиться. Так?

 — Не так, Гаррі Поттере, — зронив Албус Дамблдор. — Це так, як тобі хочеться, щоб Луціус Мелфой думав. А сам Луціус Мелфой…​ не розділяє твого палкого бажання, щоб він думав саме так.

Гаррі втупився в директора, погляд його все холоднішав, а Мінерві водночас довелося проковтнути хвилю власних здійнявшихся емоцій, припинити бігати з кутка в куток і спробувати трохи подихати. Вона була намагалася не думати про це, хотіла відволіктися від цього, але вона знала. Вона знала від моменту, коли почула, що сталося. І вона побачила це в очах Албуса…​

 — Їй загрожує смертна кара? — тихо спитав Гаррі. Мінерву до кісток пробрав холод від інтонації, з якою це було сказано.

 — Ні! — сказав Албус. — Ні, тільки не Поцілунок, і не Азкабан, це ж першокласниця. Наша країна ще не дійшла до такого, ще ні.

 — Втім, Луціус Мелфой, — безвиразно провадив Северус, — навряд чи вдовольниться лише конфіскацією палички.

 — Добре, — сказав Гаррі командним тоном. — Так, як я бачу цю ситуацію, існують два основні напрямки атаки. По-перше, знайти справжнього винуватця. По-друге, використати інші важелі впливу на Луціуса. Професор Квірел врятував Драко життя; це є підставою для кровного боргу роду Мелфоїв перед ним, що він міг би його заплатити, скасувавши борг Герміони?

Мінерва знову кліпнула очима, дещо заскочена цим підходом.

 — Ні, — сказав Дамблдор, похитавши головою. — Хитра думка, Гаррі, але, боюся, що ні. Існує спеціальна заборона на таке, якщо Чарверсуд має підстави підозрювати, що обставини створення цього, другого боргу, були створені зумисно. А викладач із захисту — доволі підозріла особа. Так скаже Луціус.

Гаррі кивнув, обличчя його було суворе.

 — Директоре, я знаю, що сказав, що це не проблема…​ втім, за цих обставин…​ той випадок, коли Драко наклав на мене закляття тортур, чи цього боргу вистачить…​

 — Ні, — заперечив старий чарівник (водночас вона здивовано вигукнула «що?», а Северус здійняв брову). — Цього було б все одного недостатньо, а зараз і поготів. Ти тепер блоколог, і не можеш давати свідчення під впливом сироватки правди. В Драко Мелфоя могли видалити його власні спогади, перш ніж він зможе свідчити про них…​. — Албус завагався. — Гаррі…​ хай що ти там робив з Драко, маєш виходити з того, що Луціусові Мелфою тепер про це відомо.

Гаррі обхопив голову руками.

 — Він дасть Драко сироватку правди.

 — Так, — тихо сказав Албус.

Хлопчик-Що-Вижив нічого не сказав, тільки так і сидів, обхопивши голову руками.

Майстер настійок, видавалось, був щиро шокований.

 — То Драко таки намагався допомогти міс Ґрейнджер, — сказав Северус. — Ти…​ Поттере, ти справді…​

 — Навернув його? — спитав Гаррі з-поміж долонь. — Десь на три чверті. Навчив його викликати патронуса і все таке. Але тепер я не знаю, що буде.

 — Цього дня Волдеморт завдав нам страшного удару, — сказав Албус. Голос старого чарівника був як затулене руками обличчя хлопчика. — Він забрав дві наші фігури, а не одну…​ Ні. Я мав побачити це раніше. Він забрав дві Гарріні фігури одним ходом. Волдеморт знову вступив у гру, але не проти мене, а проти Гаррі. Волдеморт знає пророцтво, знає, хто буде його останнім ворогом. Він не хоче побачити Герміону Ґрейнджер і Драко Мелфоя пліч-о-пліч із Гаррі, коли всі вони будуть дорослі. Ось він і б’є зараз.

 — Можливо, це Відомо-Хто, а можливо, що й не він, — сказав Гаррі, і голос його був трошки нетвердий. — Не звужуймо простір наших припущень передчасно, — тут Гаррі глибоко вдихнув і відняв руки від лиця. — Також ми можемо спробувати захопити справжнього винуватця до початку суду…​ чи, принаймні, знайти тверді докази, що хтось інший це зробив.

 — Містере Поттер, — втрутилася Мінерва. — Професор Квірел сказав був аврорам, мовляв, він знає когось, хто має мотив завдати шкоду містеру Мелфою. А ви знаєте, про кого йому йшлося?

 — Так, — сказав Гаррі, трохи повагавшись. — Та я гадаю, цю частину свого розслідування я проводитиму з професором із захисту. Так само я не погодився б на присутність професора Квірела, якби ми обговорювали, як розслідувати його вчинки.

 — Він підозрює мене? — Северус коротко хихикнув. — А, ну звісно, що підозрює.

 — Сам я планую, — продовжив Гаррі, — піти подивитися на кімнату з трофеями, де мала місце гадана дуель, і подивитися, чи не помічу там чогось незвичного. Скажіть, будь ласка, слідчим аврорам, щоб пропустили мене…​

 — Яким слідчим аврорам? — безвиразно спитав Северус.

Гаррі Поттер глибоко вдихнув, повільно видихнув і знову заговорив:

 — В детективних романах на розслідування зазвичай потрібно більше одного дня, але двадцять чотири години…​ ні, тридцять годин — це тисяча вісімсот хвилин. І я можу назвати принаймні ще одне важливе місце, де варто пошукати зачіпки, — хоча мені треба, щоб хтось провів мене у дівочу спальню Рейвенклову. Коли Герміона боролася зі цькувальниками, вона знаходила записки в себе під подушкою, щоранку, де говорилося, куди йти…​

 — Албусе…​ — прогарчала Мінерва.

 — Я їх не надсилав, — сказав старий чарівник. Його сиві брови здивовано злетіли під лоба. — Я нічого про це не знав. Ти гадаєш, нею керували, Гаррі?

 — Це одна з можливостей, — сказав Гаррі. — До того ж, є ще одна частинка цієї головоломки, про яку ви ще не знаєте. — Гаррі заговорив тихіше, і напружився. — Директоре, вам вже відомо, що я отримав плащ-невидимку свого батька від когось, хто залишив записку в мене під подушкою, де було зазначено, що це ранній подарунок на Різдво. Я гадаю, ми маємо припустити, що саме ця особа лишала записки Герміоні…​

 — Гаррі, — старий чарівник повагався лише одну секунду. — Повернення тобі батьківського спадку — це не дуже схоже на вчинок злочинця…​

 — Послухайте, — поквапом продовжив Гаррі Поттер. — Що ви не знаєте, так це те, що після того, як Белатриса Блек втекла з Азкабану, я знайшов під подушкою ще одну записку, підписану одним «Санта Клаусом», в якій говорилося, мовляв, вони знають, що мене ув’язнено в Гоґвортсі, і що вони організують для мене шлях втечі до Інституту салемських відьом в Америці. Записка йшла разом із колодою карт, а чирвовий король в ній, гадано, був летиключем…​

 — Містере Поттер! — скрикнула професорка Макґонеґел, яка навіть не замислилась, перш ніж заговорити. — Це міг би бути замах на викрадення! Ви мусили повідомити…​

 — Так, професорко, я керувався здоровим ґлуздом, — рівним голосом сказав хлопчик. — За обставин — здоровим. Я повідомив професорові Квірелу. І, згідно професора Квірела, той летиключ веде кудись у Лондоні — він точно недостатньо потужний для міжконтинентального перельоту. Тож, можливо, що людина, яка відправила цю записку, написала правду, і цей пункт у Лондоні — лише проміжна база, — хлопець дістав з глибин мантії колоду карт і складений папірець записки. — Сподіваюся, ви не кинетеся там одразу всіх стріляти — перепрошую, заклинати — на випадок, якщо це мій потенційний союзник, хай, можливо, і не ваш. Та якщо це пастка, я пропоную з’ясувати це зараз. Хай хто це, візьмемо їх живими, щоб продемонструвати Чарверсуду. Важливість цього останнього складно переоцінити.

Северус підвівся з крісла, зосереджений, і підійшов до Гаррі.

 — Мені знадобиться ваша волосинка для багатозільної настійки, містере Поттер…​

 — Не квапмося! — озвався Албус. — Ми ще не оглянули записки, що приходили були до міс Ґрейнджер; можливо, вони зовсім не схожі. Северусе, ти не міг би сходити до її спальні й пошукати їх?

В Гаррі Поттера очі полізли на лоба, і він все одно встав, щоб дати майстру настійок зручніший доступ до його шевелюри.

 — Ви гадаєте, дві різні людини бігають Гоґвортсом і лишають людям записки під подушками?

Северус коротко і сардонічно хихикнув; він висмикнув в Гаррі волосину і швидко й обережно запакував її у шматок шовку.

 — Цілком можливо. Якщо посада вихователя гуртожитку Слизерин чомусь мене навчила, то це тому, яке невимовне безладдя виникає, коли декілька незалежних інтриганів втілюють свої плани. Але директоре…​ гадаю, містер Поттер має рацію, і я мушу скористатися тим летиключем і перевірити, куди він веде.

Албус помовчав, а тоді неохоче кивнув:

 — Тоді я дам тобі настанови, перш ніж ти вирушиш.

* * *

Щойно Гаррі Поттер вийшов з кімнати, щоб провадити власне розслідування, Северус різко крутнувся і поквапився до баняка з порошком флу, так швидко, ажно матерія плаща за ним закрутилася:

 — Я візьму сирої багатозільної настійки, додам волосся і вирушу. Директоре, ви будете спостерігати, щоб…​

 — Албусе, — Мінерва заговорила і сама здивувалася, який рівний, спокійний в неї голос. — Це ти залишав ті записки під подушкою містера Поттера?

Северус закляк на місці, не донісши руку з порошком до полум’я каміну.

Дамблдор кивнув їй, посміхнувся якось нерадісно:

 — Ти занадто добре мене знаєш, люба.

 — А летиключ, напевно, веде до дружньої родини, де містер Поттер був би у безпеці, доки б ти не забрав його назад у Гоґвортс?

Їй було важко говорити. З одного боку, дуже розумна ідея, беззаперечно розумна, але якась…​ дещо жорстока чи що.

 — Залежно від обставин, — тихо уточнив старий чарівник. — Якби Гаррі вже зайшов так далеко, я б дозволив йому успішну втечу на якийсь час. Краще знати де він, що робить, і попіклуватися про те, щоб він був у безпеці, серед друзів…​

 — Ні, ви лише подумайте, — сказала професора Макґонеґел, — а я ще збиралася докоряти містерові Поттеру за те, що він не втаємничив нас у важливу справу! Насварити його, за те, що йому не вистачило здорового ґлузду, щоб довіритися нам! — вона підвищила гучність: — Та я мабуть пропущу цю лекцію!

Северус дивився на директора, пильно дивився:

 — А записки до міс Ґрейнджер…​

 — Скоріш за все, професор із захисту, — сказав старий чарівник. — І все ж таки — це лише моя здогадка.

 — Я піду пошукаю їх, — сказав Северус. — А потім, напевно, почну шукати Відомо-Кого, — майстер настійок насупився. — Гадки не маю, звідки почати. Маєте якусь магію для пошуку душ, директоре?

* * *

Аудиторія з віщування була освітлена лише бляклим червоним світлом сотні маленьких вогників, на яких розжарювалися одночасно сотні різних ароматичних речовин, тож виглядала кімната димно. (Це якщо припустити, що вона виглядала бодай якось, бо у запеклій боротьбі з нюхальним перенавантаженням не кожен і подивиться). Та якби чийсь погляд проникнув крізь шари повзучих туманів, то він побачив би крихітну, загромаджену кімнату, в яку було напхано із сорок фотелів, більшість із них — вільні. Посеред кімнати залишалося трохи вільного місця — там був круглий люк у підлозі, через який можна було врятуватися наприкінці уроку.

 — Ґрим! — голос професорки Трелоні тремтів — вона дивилася у чайне горнятко Джорджа Візлі. — Ґрим! Передвісник смерті! Хтось, кого ти знаєш, Джордже…​ хтось із твоїх знайомих помре! І скоро…​ так-так, це станеться вже скоро, гадаю…​ хіба що, можливо, це станеться трохи пізніше…​.

Було б значно лячніше, подумали Фред і Джордж, якби вона не віщувала одне і те саме кожному учню в класі. Та зараз їм було взагалі не до цього — всі їхні думки були про сьогоднішню катастрофу…​

Люк у підлозі різко розчахнувся — професорка Трелоні вереснула і розлила Джорджів чай по його мантії. За мить з підлоги здійнявся Дамблдор з вогняним птахом на плечі.

 — Фреде! — владно озвався старий чарівник. Його мантія була чорною, як безмісячна ніч, а погляд твердим, наче в нього замість очей були блакитні алмази. — Джордже! За мною, хутко!

Вся кімната охнула, і вже коли Фред і Джордж лізли драбиною вниз, за директором, весь клас обговорював їхню роль у замаху на вбивство Драко Мелфоя.

Щойно люк над їхніми головами зачинився, всі звуки навколо них вимкнулися, а старий чарівник розвернувся до них, простягнув руку і скомандував:

 — Дайте мені карту!

 — К-карту? — Фред і Джордж були просто розчавлені. Вони ніколи не підозрювали були, що Дамблдор щось підозрює. — Що за, м-ми гадки не маємо…​

 — Герміона Ґрейнджер в біді, — сказав старий чарівник.

 — Мапа в нашій спальні, — одночасно і однаково зреагували Джордж і Фред. — Лише дайте нам пару хвилин, ми її принесемо і…​

Чарівник обхопив їх руками, наче дві величенькі м’які іграшки, пролунав щемлячий крик, спалахнув вогонь, і ось вже всі троє стоять у спальні грифіндорців-третьокласників.

Вже за мить Фред і Джордж передали мапу директорові. Їм було лише крапельку незручно через скоєне ними блюзнірство — як так можна, вони віддали їхній дорогоцінний елемент системи безпеки Гоґворсту людині, що їй ця система належить. І ось вже старий чарівник насуплено роздивляється порожній аркуш.

 — Треба сказати, — пояснили вони, — Урочисто присягаю не затівати нічого доброго…​.

 — Я відмовляюся брехати, — сказав старий чарівник.

Він підняв мапу догори й проревів:

 — Почуй мене, Гоґвортсе! Деліґітор проді!

За мить директор був вдягнений у сортувальний капелюх, і він йому підозріло пасував — ніби Дамблдор тільки й чекав усі ці роки, що на латаний гостроверхий капелюх, щоб його образ досяг завершеності.

(Фред і Джордж закарбували фразу в пам’яті, раптом вона спрацює для когось крім директора, і одразу почали вигадувати витівки за участі Сортувального Капелюха.)

Не гаючи часу, старий чарівник зняв Сортувальний Капелюх з голови і перевернув його догори дриґом (з такого ракурсу не надто добре видно, але, видавалося, Капелюх не схвалив такого ставлення), тоді запустив у капелюх руку і дістав звідти кришталевий жезл. Цим приладдям він почав креслити якісь руни в повітрі над мапою, а при цьому бурмотів дивні примовляння, що були не дуже схожі на латину і відбивалися у вухах химерною луною. Посеред креслення однієї з рун він кинув на них суворий погляд:

 — Я поверну це вам пізніше, сини Візлі. Повертайтесь на урок.

 — Так, директоре, — сказали вони, і повагавшись, продовжили. — Теє…​ щодо Герміони Ґрейнджер, вона справді змушена буде все життя служити Драко Мелфоєві як його…​

 — Марш звідси, — сказав старий чарівник.

І вони пішли.

Залишившись сам у кімнаті, старий чарівник подивився на мапу, яка тепер зображала точну схему ґрифіндорських спалень, в одній з них дрібним курсивом було помічено Албус П.В.Б.Дамблдор. Більше імен не було.

Старий чарівник розгладив мапу, нахилився до неї і прошепотів:

 — Знайди Тома Редла.

* * *

Кімната для допитів у відділі дотримання магічних законів зазвичай була освітлена невеличкою лампою теплого жовтого світла. Таким чином, щоб, коли аврор, що тебе допитує, нахиляється вперед до твого незручного металевого стільця, його обличчя приховувала тінь, і ти не міг спостерігати за його виразом обличчя, тоді як він за твоїм — легко й зручно.

Щойно містер Квірел увійшов у кімнату, маленький помаранчевий вогник збляк і почав тріпотіти, як свічка на сильному вітрі. Тепер основним джерелом світла в кімнаті стало крижане сяяння, яке йшло нізвідки і підсвічувало всю шкіру містера Квірела, білу, наче алебастрову, — попри, чомусь, його очі, що залишалися у темряві.

Вартовий аврор зовні зробив чотири старанні спроби розвіяти цей дивний ефект, всі без жодного успіху, незважаючи на те, що містер Квірел люб’язно погодився був віддати свою паличку, коли його було затримано для допиту, і не був помічений у промовлянні будь-яких замовлянь чи іншому застосуванні чарів.

 — Квірін…​ Квірел, — протягнув чоловік навпроти професора із захисту, що ввічливо чекав на подальші запитання.

Слідчий мав світло-брунатне волосся, що левовою гривою спадало йому на плечі. Жовтуваті очі були глибоко посаджені на суворому зморшкуватому обличчі чоловіка, що розміняв був свій десятий десяток. Наразі чоловік продивлявся товсту теку з пергаментних листків, яку він дістав був з чорного, дуже поважного на вигляд дипломату, ще коли прокульгав у кімнату і сів, вдаючи, що й не дивиться на об’єкт допиту. Він був не назвав себе.

За деякий час, вдосталь надивившись на пергаменти мовчки, аврор знову заговорив.

 — Народився 26-го вересня 1955 року, мати — Квондія Квірел, батько — її романтичне захоплення Ліринус Лумблунг…​ — монотонно наспівував аврор. — Розподілений до Рейвенклову…​ Непогані СОВи…​ НОЧІ з чарів, трансфігурації…​ відмінно з маґлознавства, вражає…​ древні руни і так, звісно, захист. З захисту також відмінно. Після Гоґворсту вдався до мандрів, де тільки не бував. Летиключеві візи до Трансільванії, до Забороненої Імперії, до Міста Нескінченної Ночі…​. боженьку мій, Техас, — чоловік відірвався від портфоліо, і кинув на Квірела підозрілий погляд. — А там що ви робили, містере Квірел?

 — Оглядав пам’ятки, здебільшого в місцях скупченого проживання маґлів, — безтурботно відповів професор із захисту. — Як ви й самі помітили, я той ще мандрівник.

Чоловік, насупившись, вислухав це, тоді знову зосередився на папірцях.

 — Бачу, ви відвідали місто Фуюкі в 1983 році.

Професор із захисту підвів брову у легкому здивуванні.

 — І що з того?

 — Що ви робили в місті Фуюкі? — питання прозвучало дуже різко.

Професор із захисту трохи насупився.

 — Нічого особливого. Відвідав деякі з відомих пам’яток, деякі з менш відомих пам’яток, крім того особливо ніде не бував і ні з ким не спілкувався.

 — Справді? — м’яко перепитав аврор. — Ваша відповідь дуже цікава.

 — Як так? — спитав професор із захисту.

 — А так, що серед ваших віз нема візи до міста Фуюкі. — Чоловік захлопнув теку. — Ви не Квірін Квірел. Хто ви з біса такий?

* * *

Майстер настійок тихо зайшов до дівчачих спалень Рейвенклову і пройшов до спальні першокласниць — святково вбране приміщення, здебільшого мерехтливо-бронзово-блакитне від м’яких іграшок, шаликів і суконь, недорогих прикрас і плакатів із відомими людьми. Ліжко Герміони Ґрейнджер було легко впізнати — його явно атакував був книжковий монстр.

Більше о цій порі тут нікого не було, цей факт очікувано підтвердила серія заклять.

Майстер настійок подивився у Герміони Ґрейнджер під подушкою, зазирнув під ліжко, а тоді почав обшук її скрині, порпаючись серед речей не дуже й дуже-дуже особистих з однаковою байдужістю. Нарешті він витяг звідкілясь стосик папірців, з яких кожен вказував на місце і час перебування тих чи інших цькувальників і був вишукано підписаний каліграфічною «С».

Раптовий і недовгий спалах вогню — і ось вже папірців нема; нема і майстра настійок — він пішов доповісти про цілковитий провал своєї пошукової місії.

* * *

Професор із захисту сидів, спокійно склавши руки в себе на колінах.

 — Якщо ви звернетесь до директора Дамблдора, — сказав він, — то дізнаєтесь, що він повністю втаємничений в це питання, а також що я погодився на посаду викладача із захисту за тієї умови, що не буде жодної спроби дізнатися…​

Одним блискавичним рухом слідчий вихопив паличку, виплюнув «Багатозіліус Реверсо!», одночасно з тим, як професор із захисту чхнув. Чхання чомусь змусило дзеркально-срібний промінь розпастися зливою білих цяток.

 — Вибачте мені, — ввічливо перепросив професор із захисту.

У посмішці аврора не було ані граму поблажливості.

 — То де зараз справжній Квірін Квірел, га? Під дією «Імперіуса», на дні якоїсь скрині, а ви час від часу висмикуєте в нього волосся для незаконного приготування багатозільної настійки?

 — Ви робите вкрай сумнівні припущення, — дещо ображено відказав професор із захисту. — Чому ви вважаєте, що я не вкрав його тіло, скориставшись неймовірно темною магією?

Повисла невеличка мовчанка.

 — Я пропоную вам, містере Невідомо-Хто, — сказав аврор, — поставитися до нашої бесіди максимально серйозно.

 — Перепрошую, — сказав професор із захисту, відкинувшись назад у кріслі. — Але я не розумію, чому мені варто упокорювати себе в цьому випадку. Що ви збираєтесь робити, вбити мене?

 — Я не люблю жартів, — м’яко зауважив аврор.

 — Як шкода, Руфусе Скрімджере, — сказав професор із захисту. — Мені вас дуже шкода.

Він нахилив голову, щоб уважно розгледіти слідчого; з-посеред тіней, що відкидало дивне крижано-біле світло, його очі зблиснули.

* * *

Падма втупилася собі в тарілку.

 — Герміона просто не могла б такого зробити! — волала Менді Броклгерст, майже в сльозах. Насправді, вона була вся в сльозах, і верещала так гучно, що могла б заглушити всю Велику залу, якби всі решта не кричали так само один на одного. — Я…​ закладаюся, Мелфой намагався…​ щось їй зробити…​

 — Наш генерал ніколи б так не вчинив! — Кевін Ентвісл зревів ще гучніше за Менді.

 — Вчинив би, ще й як! — закричав Ентоні Ґольдстейн. — Мелфой — син смертежера!

Падма втупилася собі в тарілку.

Драко був генералом її війська.

Герміона була засновником С.С.Р.А.Г.Ч.

Драко довіряв їй, як своїй правій руці.

Герміона була її товаришем по гуртожитку.

Обидва були її друзями, найкращими, що в неї колись були.

Падма втупилася собі в тарілку. Вона була рада, що Сортувальний Капелюх не відправив її до Гафелпафу. Якби вона була в Гафелпафі, вся ця ситуація була б, либонь, ще боліснішою, ця необхідність визначитися, кому належить більше її вірності…​

Вона кліпнула очима, зрозуміла, що перед очима знов помутнішало, тремтячою рукою наново витерла сльози з очей.

Мораґ Макдуґал пирхнула так голосно, що було чути навіть поверх сніданкового гамору, і голосно продовжила:

 — Закладаюся, Ґрейнджер змахлювала на битві вчора, закладаюся, саме тому Мелфой викликав її…​

 — А ну всі ПОСТУЛЯЛИ ПЕЛЬКИ! — прогримів Гаррі Поттер і так гепнув по довжелезному столу кулаками, що весь посуд на ньому задзвенів.

В будь-якій інший час вчителі насварили б його за таку поведінку, але в цій ситуації на нього звернули увагу лише декілька учнів поблизу.

 — Я хотів поснідати, — сказав Гаррі Поттер, — і повернутись до розслідування, тож не збирався говорити. Та ви поводитесь тупо, і коли правда з’ясується, ви всі жалкуватимете, що казали таке про невинних людей. Драко нічого не робив, Герміона нічого не робила, обидва вони під дією чарів хибної пам’яті! — голос Поттера поступово зривався на крик. — Хіба це не ЗБІСА ОЧЕВИДНО?

 — Гадаєш, ми повіримо в це? — загорлав у відповідь Кевін Ентвісл. — Всі ж бо так завжди кажуть! «Я це не робив, це все лише чари хибної пам’яті!» Ти що, маєш нас за дурнів?

Мораґ зверхньо закивала.

Падма подивилася на вираз обличчя Гаррі Поттера, і її пересмикнуло.

 — Ось воно як, — сказав Гаррі Поттер. Він більше не кричав, і Падмі довелося напружити слух, щоб почути. — Тут нема професора Квірела щоб розповісти мені, які люди дурні, та цього разу до мене дійде й без його допомоги. Люди роблять якусь дурість, їх ловлять і дають сироватку правди. Це не суперзлодії, тому що суперзлодіїв не спіймали б, суперзлодії знають блокологію. Ловлять жалюгідних, непрофесійних, нещасних злодюжок, і вони зізнаються під впливом сироватки правди, і, аби за будь-яку ціну не потрапити в Азкабан, кажуть, що потрапили під дію чарів хибної пам’яті. Так? Отож твої мізки, підкоряючись чистій павловській реакції, асоціюють між собою чари хибної пам’ті і жалюгідних злодюжок з їхніми неймовірними виправданнями. Ти не розглядаєш деталі, специфічні кожному випадку, — твої мізки просто автоматично відсортовують гіпотезу до цебра з тим, у що ти не віриш, і все. Так само мій батько ніяк не міг повірити в гіпотезу існування магії, тому що бачив був так багато дурнів, що патякали про магію. Вірити в гіпотезу, що включає в себе чари хибної пам’яті, — атрибут низького статусу.

 — Про що ти там белькочеш? — перепитала Мораґ, зверхньо оглядаючи Хлопчика-Що-Вижив.

 — Ти що, думаєш, ми повіримо будь-чому, що кажеш ти? — заволала дещо старша за них рейвенкловка, яку Падма не знала. — Коли саме ти навернув Ґрейнджер на темний бік?

 — І я не буду жалітися, — химерно спокійним голосом провадив Гаррі Поттер, — мовляв, чаклуни позбавлені логіки, бо вірять в усіляку нісенітницю. Бо я пожалівся професору Квірелу одного разу, і він лише поглянув так виразно, і сказав, що якби я не був засліплений своїм вихованням, я б знайшов сотні більш божевільних речей, в які вірять маґли. Те, що ви робите, — дуже по-людськи, дуже нормально, і це не робить вас винятково поганими людьми. Тож я не жалітимусь, — Хлопчик-що-вижив підвівся зі свого місця. — Побачимось.

І Гаррі Поттер пішов від них, пішов від них усіх.

 — Ти ж не думаєш, що він має рацію, правда? — спитала Су Лі поруч із нею. З її тону було зрозуміло, що вона думає з цього приводу.

 — Я…​ — почала Падма. Слова ніби застрягали їй у горлі, а думки — в голові. — Я…​ я вважаю…​ я…​

* * *

Якщо достатньо добре подумати, можна зробити неможливе.

(Для Гаррі це твердження завжди було предметом сліпої віри. Були часи, коли він визнавав обмежувальну силу фізичних законів; тепер він підозрював, що якихось справжніх меж взагалі не існує як таких.)

Якщо достатньо швидко подумати, то іноді можна зробити неможливе швидко…​

…​іноді.

Тільки іноді.

Не завжди.

Не напевно.

Хлопчик-Що-Вижив роздивлявся кімнату з трофеями. Він був оточений нагородами, кубками, меморіальними табличками, щитами, статуями і медалями — тисячі, а може десятки тисяч їх зберігалися у вітринах з кришталевого скла. Крізь всі віки існування Гоґвортсу ця кімната накопичувала пам’ятні деталі. Тижня, місяця, а може й року не вистачило би, щоб оглянути всі предмети в кімнаті. Професор Флитвік пішов, тому Гаррі спитав був професорку Вектор, чи існує спосіб визначити, чи було пошкоджене охоронне закляття якоїсь з кришталевих шафок, перевірити наявність слідів, які залишила б по собі справжня дуель. Гаррі вихором пройшовся бібліотекою Гоґвортсу, шукаючи закляття, що могли б відрізнити старі відбитки пальців від нових відбитків пальців, чи ідентифікувати сліди людського дихання у кімнаті. І всі ці спроби погратися в детектива зазнали були поразки.

Не було жодної зачіпки, жодної, що йому вистачило клепки знайти.

Професор Снейп сказав, що летиключ привів був його до порожнього будинку в Лондоні, де він не знайшов нічого корисного.

Професор Снейп не знайшов жодних записок у спальні Герміони.

Директор Дамблдор сказав, що дух Волдеморта, імовірно, переховується в Таємній кімнаті, де система безпеки Гоґвортсу його не викриє. Гаррі надяг Плащ невидимості і прокрався до слизеринських підземель, де проблукав решту дня, обшукуючи всі очевидні місця, та не знайшов нічого змієподібного, що відповідало б на спроби до нього заговорити. Вхід до Таємної кімнати, видається, був розрахований на дещо довші пошуки.

Гаррі поговорив з усіма друзями Герміони, які ще погоджувалися з ним розмовляти, але ніхто не пригадував, щоб Герміона казала, чому саме їй здавалося, що Драко щось проти неї замислив.

Професор Квірел не повернувся з Міністерства в обід. Старші учні, здається, вважали, що на цьогорічного викладача захисту зрештою звалять провину за всю цю історію і звільнять за те, що навчив учнів надмірної агресивності. Вони обговорювали професора із захисту так, ніби той уже вийшов з гри.

Гаррі використав всі шість годин свого часовороту, і все одно не мав жодних зачіпок, і тепер він мав лягати спати, щоб бути при тямі на суді Герміони завтра.

Хлопчик-Що-Знищив-Дементора стояв в центрі гоґвортської кімнати з трофеями, паличка валялася біля його ніг.

Він плакав.

Іноді ти кличеш свій мозок, а він не відповідає.

Суд над Герміоною Ґрейнджер почався наступного дня, за розкладом.

Розділ 80. Неприпустимі поступки, ч.2. Ефект ріжкі́в

Найдавніша Зала Чарверсуду прохолодна й темна, концентричні півкола каменю здіймаються над найнижчим центром, прості деревʼяні лави стоять на кожному підвищеному півколі. У цій залі немає жодного джерела освітлення, проте кімната добре освітлена — без жодних причин і підстав. Це просто брутальний факт — зала добре освітлена. Стіни й підлога з каменю — темного каменю, якогось елегантного й таємничого поєднання найприємнішої для ока породи з гладенькою текстурою, що ніби тече й змінюється під поверхнею. Це Найдавніша Зала Чарверсуду, найстаріше чаклунське місце, що збереглося до наших днів. Кожне інше місце влади було знищене в одній з війн. Це Зала Чарверсуду, і найдавніша вона через те, що війни припинилися, коли це місце збудували.

Це Зала Чарверсуду. Існують старіші місця, але вони приховані. Згідно з легендою, стіни з темного каменю були вичаклувані, створені, викликані в дійсність Мерліном, коли він зібрав наймогутніших чарівників з тих, що залишилися у світі, і справив на них таке враження, що вони погодилися визнати його своїм головою. І коли (згідно з цією легендою) провидці й далі провіщали, що досі недостатньо зроблено, щоб запобігти кінцю світу й магії, то (згідно з цією історією) Мерлін приніс у жертву своє життя, своє чаклунство та свій час, щоб наслати на світ інтердикт Мерліна. Ця дія мала й гіркі наслідки, бо таке місце, як це, уже не може відтворити жодна відома чаклунам сила. Але й знищене воно не може бути, бо ці стіни з темного каменю вціліють без жодної шкоди, а можливо навіть не потеплішають, навіть в епіцентрі ядерного вибуху. Шкода, що ніхто тепер не знає, як їх виготовити.

На найвищому півколі Чарверсуду, на горішньому рівні темного каменю, є подіум. На цьому подіумі стоїть старий чоловік, його лице в стурбованих зморшках, зі срібною бородою, що опускається нижче за його талію. Це Албус Персіваль Вулфрик Браян Дамблдор. У його правиці паличка влади, на плечі сидить птах вогню. У лівиці він тримає короткий жезл — тонкий та рівний, виготовлений з того ж темного каменю, що й стіни, це Безперервна Лінія Мерліна — пристрій головного мага Чарверсуду. Карен Даттон заповіла Лінію Албусові Дамблдору в останній день свого життя, тоді минуло лише кілька годин після того, як він напівмертвий повернувся з яскравим феніксом, перемігши Ґріндельвальда. Вона в свою чергу отримала Лінію від перфекціоніста Нікодемуса Капернаума. Кожен чарівник передавав її обраному наступнику, в безперервній послідовності аж від дня, коли Мерлін пожертвував своїм життям. Ось як (раптом вам цікаво) чаклунська Британія впоралася обрати Корнеліуса Фаджа міністром магії, і втім головним магом став Албус Дамблдор. Не за законом (бо написаний закон можна переписати), а за найдавнішою традицією, Чарверсуд не вибирає, хто головуватиме над його нерозсудливістю. Відколи Мерлін приніс свою жертву, найважливішим обовʼязком кожного головного мага було якомога старанніше добирати людей, що не лише хороші, а ще й можуть розрізнити хороших наступників. Легко припустити, що ця послідовність світла мала б десь оступитися, колись протягом століть принаймні раз звернути не туди, і ніколи вже не повернутися. Але ні. Лінія Мерліна триває, досі безперервна.

(Принаймні так стверджують прибічники Дамблдора. Луціус Мелфой заперечуватиме це. А в Азії розповідають взагалі іншу історію, що не спростовує версію Британії.)

На найнижчій платформі Найдавнішої Зали стоїть стілець з високою спинкою, без жодних подушок, з темного металу, а не темного каменю. Його сюди поставив не Мерлін.

Будівля міністерства, що зросла навколо цього місця, уся прикрашена залитими золотом деревʼяними панно, освітлена вогнем, сповнена гамірною дурістю. Це місце інше. Цей камінь — серце чаклунської Британії, і він ані залитий золотом, ані прикрашений панно, ані освітлений вогнем, ані яскравий.

У цю кімнату урочисто заходять відьми й чаклуни у фіолетових мантіях, на кожній вишита срібна «Ч». Вони тримають ауру серйозності, що ясно свідчить: вони чудово розуміють, що вони страшенно-страшенно важливі. Зрештою, вони зустрічаються у Найдавнішій Залі. Це лорди й леді Чарверсуду, і вони вважають себе найвеличнішими людьми найвеличнішої чаклунської країни світу. Менші люди падали перед ними на коліно з благаннями. Вони могутні, вони багаті, вони шляхетні; хіба ж вони не чудові?

Албус Дамблдор знає кожного в цій кімнаті на імʼя. Він вчив багатьох із них, хоча надто мало хто навчився. Дехто йому союзники, хтось — опоненти, з рештою він спілкується так, щоб не зіпсувати їхній танок старанного нейтралітету. Для нього всі вони — люди.

Поточний професор Гоґвортсу із захисту, якби хтось спитав його думку про лордів та леді, сказав би, що хоч більшість із них амбіційні люди, та мало в кого з них є амбіційна мета. Він би зазначив, що Чарверсуд — саме таке місце, де може опинитися така людина, — саме така можливість, за яку ви чіплятиметеся, якщо у вас немає цікавіших справ. Такі особи зрідка цікаві, але часто корисні. Фігури, якими можуть маніпулювати, бали, які можуть заробляти справжні гравці.

Не серед півкіл, що здіймаються, а збоку, на окремій лаві для глядачів, поряд з відьмою у гостроверхому капелюсі, обличчя якої вкрай стурбоване, сидить хлопець у найформальнішій з тих, що в нього є, чорній мантії. Його зелені мов лід та відсторонені очі ледве глянули на лордів та леді, коли вони метушливо всідалися на свої місця. Для нього вони просто набір гамірних фіолетових мантій, якими обладнані деревʼяні лави, візуальне тло для сцени Чарверсуду. Якщо серед них і є вороги, чи хтось, ким треба маніпулювати, то це просто «Чарверсуд». Колективна сила заможної еліти чаклунської Британії, що не має окремих особистостей. Їхні цілі надто чужі та тривіальні, щоб відвести їм окреме місце в цій історії. Зараз, на цю мить, хлопцю вони ані подобаються, ані не подобаються, ці фіолетові мантії, бо його мозок не вважає їх достатньою діючою силою, щоб їх можна було морально оцінювати. Він — гравець, а вони — текстури.

Невдовзі цей погляд зміниться.

* * *

Гаррі неуважно розглядав залу Чарверсуду. Видавалося, що вона доволі стара, історична і, без сумніву, Герміона могла б читати йому лекцію про це місце годинами без кінця. Надходження фіолетових мантій припинилося, і згідно з годинником Гаррі, що йшов уперед зі швидкістю три хвилини на пів години, суд мав от-от розпочатися.

Поряд з ним сиділа професорка Макґонеґел. Вона не зводила з нього очей більше ніж на двадцять послідовних секунд.

Гаррі прочитав був зранку «Щоденного віщуна». У заголовку було «СКАЖЕНА МАҐЛОРОДКА НАМАГАЄТЬСЯ СКІНЧИТИ ДРЕВНІЙ РІД», і решта газети не сильно від нього відрізнялася. Коли Гаррі було девʼять років, Ірландська Республіканська Армія підірвала британські казарми, і він дивився по телевізору, як усі політики змагалися одне з одним — хто буде найгучнішим та найобуренішим. Тоді Гаррі спало на думку — навіть тоді, коли він зовсім мало знав про психологію, — видавалося, що всі змагалися в тому, щоб бути якомога більш злими, і нікому не було дозволено припустити, що хтось надто злий, навіть якщо він пропонував ядерне бомбардування Ірландії. Навіть тоді Гаррі вразило, наскільки пустим був гнів політиків, — хоча тоді в нього не було слів, щоб це описати, — відчуття, ніби вони намагалися отримати легкі бали, бʼючи ту ж безпечну ціль, що й усі інші.

Гаррі завжди відчував порожність політичного обурення, та дивно було, наскільки це було очевидним, якщо прочитати десяток статей з «Щоденного віщуна» кожна з яких поливала Герміону Ґрейнджер брудом.

В основній статті, імʼя автора ні про що не казало Гаррі, закликали знизити мінімальний вік для увʼязнення в Азкабані, щоб ненормальну бруднокровку, що спаплюжила честь Шотландії своєю варварською безпідставною атакою на останнього спадкоємця найдавнішого роду прямо в священному прихистку Гоґвортсу, можна було відправити до дементорів — єдине покарання, що було сумірним з її невимовним злочином. Лише така дія навчить усіх чужоземних, недолюдських варварів, які мали схоже ненормальне шаленство, що їм не уникнути величності неминучої та нещадної кари Чарверсуду, і така ж доля очікує всіх, хто зазіхатиме на честь шляхетних тощо тощо тощо.

У наступній статті писалося те ж саме, тільки менш красномовними словами.

Раніше Албус Дамблдор сказав був йому:

 — Я не намагатимуся тримати тебе подалі від цього суду, — голос старого чарівника був тихим та твердим. — Я чудово розумію, до чого це б призвело. Але й ти маєш відповісти мені послугою на послугу. Політика Чарверсуду — делікатна справа, і ти про неї нічого не знаєш. Посмієш утнути щось, і за це платитиме Герміона Ґрейнджер, і ти памʼятатимеш цю свою витівку до кінця своїх днів, Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Верренс.

 — Я розумію, — відповів Гаррі. — Я знаю. Просто…​ якщо ви плануєте витягти кролика з капелюха й усіх врятувати в останню хвилину, коли вже здається, що все скінчено, будь ласка, скажіть мені про це зараз, а не змушуйте сидіти й хвилюватися…​

 — Я б не вчинив так з тобою, — сказав старий чарівник, видавалося, його сповнила страшенна втома, коли він зібрався йти. — А тим паче з Герміоною. Та в мене немає жодного кролика в капелюсі, Гаррі. Ми можемо лише подивитися, чого хоче Луціус Мелфой.

Пролунав короткий різкий стукіт, і цей недовгий звук якимось чином змусив усю кімнату замовкнути, а голову Гаррі смикнутися назад і вгору. Високо над усіма Дамблдор щойно стукнув по подіуму темним жезлом, що його він тримав у лівиці.

 — Девʼятнадцята сесія двісті восьмого Чарверсуду зібралася на запит лорда Луціуса Мелфоя, — безбарвно сказав старий чарівник.

Одразу з іншого боку від подіуму, але також на найвищому колі, підвівся високий чоловік з гривою білого волосся, що спадало з його голови на плечі та фіолетову мантію.

 — Я викликаю свідка на допит під дією сироватки правди, — сказав Луціус Мелфой, його спокійний голос ясно залунав у кімнаті, в голосі відчувалися вивірені нотки стриманої люті. — Нехай Герміону, першу Ґрейнджер, виведуть уперед.

 — Нагадую всім, що це першокласниця Гоґвортсу, — сказав Дамблдор. — Я не потерплю жорстокого поводження з цим свідком…​

Хтось з лав голосно вимовив «Пха!», і залунали обурені хмикання, навіть кілька глузливих смішків.

Гаррі витріщився на фіолетові мантії, примруживши очі.

Разом з зародженням люті було щось іще, у ньому здійнялося почуття неспокою, ніби щось було жахливо не так, ніби сама дійсність була порушеною. Гаррі якимось чином це знав, проте не міг збагнути, що саме неправильно, чи чому його розум вважав, що все стає гірше…​

 — Тиша! — загорлав Дамблдор. Він двічі стукнув жезлом по подіуму, що видало два клацання, які перекрили весь шум. — Тут буде тиша!

Двері, крізь які заводили свідків, були прямо під власним сидінням Гаррі, тому лише коли вся процесія повністю зайшла в камʼяну залу, Гаррі побачив…​

…​трійку аврорів…​

…​Герміона була повернута до Гаррі спиною, він не міг бачити її обличчя…​

…​за нею слідував сяйливий срібний горобець, вивірка кольору місяця…​

…​та джерело жахливої неправильності, напівприховане під подраним плащем.

Гаррі кулею здійнявся на ноги, без жодної думки. Лише те, що професорка Макґонеґел раптом несамовито схопила його за запʼясток, спинило його від того, щоб взяти паличку. Професорка трансфігурації палко зашепотіла:

 — Гаррі, усе гаразд, тут же патронус…​

Лише за кілька секунд Гаррі оговтався, бо тій його частині, котра розуміла, що Герміона не піддається дії дементора напряму, треба було переконати решту його частин поводитися нормально…​

Але патронуси-тварини не бездоганні, заявив інший голос у його розумі. Інакше Дамблдор не бачив би форму голого чоловіка, на якого боляче дивитися. Ти відчув наближення дементора, навіть з патронусами-тваринами…​

Професорка Макґонеґел тягла його вниз за запʼясток, і Гаррі Поттер повільно сів назад.

Але на той час він уже встигнув оголосити війну країні чаклунської Британії, і ідея, що інші люди називатимуть його темним лордом, йому все одно вже не видавалася важливою.

Він побачив обличчя Герміони, коли вона сіла на стілець. Вона не мала гордого вигляду, не дивилася з викликом, як коли стояла перед Снейпом. Вона не плакала, як коли аврори її заарештовували. Вона просто сиділа з відсутнім нажаханим поглядом, коли темні металеві ланцюги зміями вистрибнули зі стільця й скували її руки та ноги.

Гаррі не міг цього витримати. Він бездумно спробував втекти у себе, втекти в темну сторону, огорнути себе холодною люттю мов щитом. На це знадобився час — він не занурювався в темну сторону від дня Азкабану. А тоді, коли його кров стала дещо холодною, він знову підвів погляд, знову побачив Герміону на цьому стільці, і виявилося, що його темна сторона гадки не мала, що робити з таким типом болю, цей біль прорізав його холодність мов ніж, і боліло анітрохи не менше.

 — Овва, хіба це не Гаррі Поттер! — пролунав високий, легкий жіночий голос, огидно підсолоджений та поблажливий.

Гаррі повільно відвернув погляд від стільця й побачив усміхнену жінку, що мала стільки косметики на лиці, що її шкіра була майже рожевою. Вона сиділа поряд з чоловіком, якого Гаррі впізнав зі світлин як міністра Корнеліуса Фаджа.

 — Ви хотіли щось сказати, містере Поттер? — запитала жінка так радісно, ніби це був не суд.

Тепер й інші люди на нього дивилися.

Гаррі не здатен був розмовляти, усі слова, що були в нього в голові, було б нерозумно вимовляти вголос. Він не міг вигадати нічого, що міг би сказати Невіл. Директор попереджав був Гаррі, що якщо хтось інший захоче, щоб Хлопчик-Що-Вижив висловився, він має вдати, що він свого віку…​

 — Директор сказав, що я маю мовчати, — сказав хлопець, хоча йому не вдалося повністю прибрати різкість з голосу.

 — О, але у вас є наш дозвіл розмовляти! — весело сказала жінка. — Впевнена, Чарверсуд завжди з радістю вислухає, що хоче сказати Хлопчик-Що-Вижив!

Поряд з нею кивав міністр Корнеліус Фадж.

Обличчя жінки було пухленьким та гладким, явно блідим під косметикою. Майже неминуче спадало на гадку певне слово, і слово це було «жаба». Що, зазначила логічна частина Гаррі, жодним чином не корелює з її моральним боком. Лише в мультфільмах Діснея бридкі на вигляд люди з більшою імовірністю були лихими та навпаки. І сценарії цих фільмів, певно, писали люди, що ніколи не були бридкими. Він дасть їй шанс, усі в цій кімнаті заслуговували на шанс…​

 — Бо я позбувся Темного Лорда? — спитав хлопець та вказав на дементора, що висів у повітрі за стільцем Герміони. — У цій кімнаті є щось навіть темніше.

Лице жінки зіщулилося, стало дещо суворим.

 — Я розумію, що такий маленький хлопчик, як ви, боїться їх, містере Поттер, проте дементори підкоряються Міністерству магії. І вони, звісно, потрібні, щоб стерегти…​

 — Дванадцятирічну дівчинку? — крикнув хлопець. — Це найтемніші створіння цього світу, я відчував, як воно наближається, незважаючи на патронуса, — як наближається неправильність, — воно жахливо зле і…​ воно б зʼїло всіх у цій кімнаті, якби могло! Його не можна підпускати до жодної дитини, ніколи! Ані до мене, ані до неї, ні до кого! Ви маєте проголосувати, щоб відправити його геть!

 — Ми, звісно, не проводитимемо таке голосування…​ — кинула жінка-жаба.

 — Годі, мадам Амбрідж, містере Поттер, — пролунав згори суворий голос Дамблдора. Після короткої паузи старий чарівник додав: — Хоча, звісно, хлопець має рацію щодо всього сказаного.

Дехто з членів Чарверсуду здавалися збентеженими застереженням Хлопчика-Що-Вижив, декілька сильно кивнули на слова старого чарівника. Та їх було замало. Гаррі це бачив. Їх було замало.

Тоді занесли сироватку правди, і на мить здалося, що Герміона все ж таки розплачеться. Вона поглянула на Гаррі…​ ні, на професорку Макґонеґел, і професорка Макґонеґел самими губами щось сказала, та Гаррі не міг прочитати слів зі свого місця. Тоді Герміона проковтнула три краплі сироватки правди, і її обличчя обвисло.

 — Ґавейне Робердз, — мʼяко промовив Луціус Мелфой. — Ваша чесність загальновідома. Якщо ваша ласка.

Один з трьох аврорів зробив крок уперед.

Після кількох перших питань Гаррі відвернувся й втупився кудись убік, закривши вуха пальцями, а мозок Герміони програвав зміст чар хибної памʼяті. Гаррі не міг стерпіти притлумлене наркотиком каяття в голосі Герміони, коли вона пригадувала несправжні спогади, і його темна сторона теж не могла цього стерпіти, а він уже чув був стислий переказ.

Розум Гаррі згадав інший день жаху, і хоча Гаррі майже вирішив був класифікувати гіпотезу подальшого існування лорда Волдеморта як маразм старого чарівника, раптом йому здалося страшенно, унікально схожим на правду, що сутність, яка наклала чари памʼяті на Герміону, була тим самим розумом, що…​ скористався…​ Белатрисою Блек. Дві події без сумніву мали схожий підпис. Вирішити, що це має статися, спланувати, щоб це сталося…​ для цього треба бути не просто лихим, для цього треба бути порожнім.

Тоді Гаррі на мить підвів погляд і побачив, що фіолетові мантії спостерігають, просто спостерігають.

По деякому часі, коли всі зірки стали холодними й темними, а останній промінчик всесвіту догорів і перетворився на чорний попіл, допит Герміони завершився.

 — Якщо лорди не заперечують, — почувся голос лорда Мелфоя, — я б хотів, щоб показання мого сина Драко, що були засвідчені під двома краплями сироватки правди, зараз зачитали вголос.

Доки вона не атакувала мене під час битви, я нічого не планував проти Ґрейнджер. Але після того дня я й справді відчував образу, я допомагав був їй стільки разів…​

З горла Герміони почувся такий звук, ніби на неї щойно впав такий величезний камінь, що вона не могла ані крикнути, ані дихати, лише тихенько й сумно видихнути.

 — Перепрошую, — сказала одна з відьом, що ніби була з боку Мелфоєвої фракції кімнати. — Але лорде Мелфой, чому ваш син допомагав цій бруднокровці?

 — Мій син, — важко сказав Луціус Мелфой, — видається, дослухався до певних оманливих ідей. Він ще юний, і тепер він дізнався, як і вся країна, яке лихо він отримав як оплату за свою доброту.

В кількох кроках від Гаррі, на лавах відвідувачів, чоловік у газетярській кепці та зі значком, який свідчив, що він працює на «Щоденний віщун», палко шкрябав щось довгим пером.

Тих небагатьох людей, що раніше підтакували Дамблдорові, тепер пересмикнуло. Одна з відьом у фіолетовій мантії нарочито підвелася з місця, яке ніби було в Дамблдорівському боці кімнати, і пересіла до Мелфоївської фракції.

Аврор читав далі монотонним голосом:

Я так втомився від усіх цих захисних чарів. Я був ослаблений, коли накладав останнє. Я гадав, що сильніший за Ґрейнджер, проте не був упевнений, тому перевірив це емпірично, викликавши її на дуель, ось ч-ч-чому я це зробив, а також через те, що якби я виграв, я планував перемогти її ще раз наступного дня, щоб усі це побачили. Клята сироватка правди. Алевонане знала про це, коли намагалася меневбити! Я справді був ображений на те, що вона зробила, я справді допомагав був їй раніше, і справді не планував був нічого проти неї, алевонаатакуваламенеперед усіма!

Коли з показаннями було завершено, Чарверсуд почав обговорення.

Якщо це можна так назвати.

Видавалося, багато з членів Чарверсуду були дуже впевнені, що вбивство — це погано.

Фіолетові мантії з Дамблдорівського боку кімнати мовчали, гадані сили добра ощадили політичний капітал для перспективніших битв. І Гаррі чув у своїй голові, ніби професор Квірел стояв прямо поряд, його сухий голос. Цей голос розʼяснював, що казати щось зараз було не в інтересах цих політиків.

Та, видавалося, був один чарівник у цій кімнаті, що мав достатньо високий статус, щоб здолати небажання втратити обличчя. Лише єдиний чарівник мав достатньо високий статус, щоб вимовити слова розуму й не отримати за це покарання. Лише він виступив на захист Герміони — чоловік з палахкотливим феніксом на плечі.

Лише Албус Дамблдор не мовчав.

Головний маг не висунув версії, що Герміона Ґрейнджер могла бути цілковито невинною. У це, як він пояснив був Гаррі, ніхто не повірить, і це лише погіршить справу.

Але Албус Дамблдор казав, мʼяко нагадаючи присутнім то про одне, то про інше, що порушниця — першокласниця в Гоґвортсі; що багато хто коїв був дурниці в юності; що першокласниця Гоґвортсу була просто замолода, щоб усвідомлювати наслідки своїх дій. Він сам (тихо сказав головний маг) робив дурниці в дитинстві, навіть коли був значно старшим за неї.

Албус Дамблдор сказав, що Герміону Ґрейнджер дуже любив професорський склад Гоґвортсу, вона допомагала чотирьом гафелпафкам з їхнім домашнім завданням з чарів, вона заробила сто три очки для Рейвенклову впродовж шкільного року.

Албус Дамблдор сказав, що всі, хто знав Герміону Ґрейнджер, були ошелешені цими подіями. Що всі присутні чули жах в її голосі, коли вона доповідала свої показання. І якщо якесь незвичне божевілля тимчасово оволоділо нею, то — тут його голос здійнявся до суворого наказу — вона не заслуговувала від них ні на що інше, крім співчуття та уваги цілителів.

Нарешті Албус Дамблдор нагадав Чарверсуду, перекриваючи обурені крики, що її звинувачують у замаху на вбивство, а не у вбивстві. Албус Дамблдор сказав, здійнявши хвилю заперечень, що жодної тривалої шкоди не було заподіяно. І Албус Дамблдор благав їх не робити власноруч гірше, ніж уже є…​

 — Годі! — гаркнув Луціус Мелфой, і підняття рук припинило обговорення. Біловолосий чоловік, високий і жахливий, підвівся, високо в руці він тримав срібний ціпок, ніби молоточок, що от-от стукне. — За те, що ця божевільна жінка намагалася скоїти з моїм сином…​ за кровний борг, який вона винна через спробу скінчити лінію шляхетного й найдавнішого роду…​ я вимагаю, щоб вона…​

 — Азкабан! — загорлав чоловік з пошрамованим обличчям, що сидів праворуч від лорда Мелфоя. — Відправити скажену бруднокровку в Азкабан!

 — Азкабан! — загорлала інша фіолетова мантія, потім ще одна, і ще…​

Клацання жезла в руці Дамблдора призвело до тиші в кімнаті.

 — Ви всі порушуєте порядок, — суворо сказав старий чарівник. — І ваша пропозиція варварська, нижче гідності цього зібрання. Є речі, яких ми не робимо. Лорде Мелфой?

Луціус Мелфой слухав це з безвиразним обличчям.

 — Ну, — сказав лорд Мелфой по деякому часі, його очі холодно зблиснули. — Я не планував просити такого. Та якщо на те є воля Чарверсуду — нехай заплатить так, як будь-хто на її місці заплатив би. Нехай буде Азкабан.

Здійнявся галас лютої підтримки…​

 — Подивіться на себе! Що ж ви робите? — крикнув Албус Дамблдор. — Вона замолода! Її розум не витримає цього! Уже три сторіччя такого в Британії не робили!

 — Що про нас подумають інші країни? — різким голосом спитала жінка, яку Гаррі впізнав як бабусю Невіла.

 — Ви охоронятимете Азкабан, коли її туди відправлять, лорде Мелфой? — спитала строга стара відьма, якої Гаррі не знав. — Бо, боюся, мої аврори можуть відмовитися його охороняти, якщо там утримуватимуть маленьких дітей.

 — Обговорення завершено, — холодно сказав Луціус Мелфой. — Та якщо ви нездатні знайти аврорів, що можуть підкорятися голосуванню Чарверсуду, мадам Боунз, то можете відмовитися від своєї посади. Ми легко знайдемо іншого вам на заміну. Воля цієї зали ясна. За свій страховинний злочин цю дівчину судитимуть як дорослу та покарають відповідно. Десять років Азкабану — кара за замах на вбивство.

Коли старий чарівник знову заговорив, його голос був тихішим:

 — Цьому немає альтернативи, Луціусе? Ми можемо піти до мого офісу й обговорити це, якщо потрібно.

Тоді високий чоловік з довгим білим волоссям обернувся, щоб поглянути на подіум зі старим чарівником. Вони вдвох довго витріщалися один на одного.

Коли Луціус Мелфой знову заговорив, видавалося, його голос навіть трохи тремтить, ніби він ледве стримував емоції.

 — Кров вимагає розплати, кров моєї родини. За жодну ціну я не продам кровний борг свого сина. Тобі цього не зрозуміти, ти ніколи не мав власної дитини. Втім, у роду Мелфоїв є не єдиний борг крові, і, гадаю, мій син, якби він був з нами, схвалив би, щоб сплатили борг за кров його матері, а не його власну. Зізнайся у своєму злочині перед Чарверсудом, як зізнався переді мною, і я…​

 — Навіть не думай про це, Албусе, — сказала строга стара відьма, що вже подавала голос.

Старий чарівник стояв на подіумі.

Старий чарівник стояв на подіумі, його лице то кривилося, то поверталося до норми…​

 — Припини, — сказала стара відьма. — Ти знаєш, яку відповідь маєш дати, Албусе. Страждання через це нічого не змінять.

Старий чарівник заговорив.

 — Ні, — сказав Албус Дамблдор.

 — А ти, Мелфою, — продовжила строга стара відьма, — гадаю, насправді весь цей час просто хотів знищити…​

 — Та ні, — сказав Луціус Мелфой, тепер його губи скривилися в гірку посмішку. — Ні, у мене нема тут іншої мети, крім помсти за сина. Я лише хотів продемонструвати Чарверсуду правду за вдаваним героїзмом цього старого чоловіка, і за його похвалою цієї дівчини — що він навіть не подумає пожертвувати собою, щоб її врятувати.

 — І справді гідна смертежера жорстокість, — сказала Авґуста Лонґботом. — Я, звісно, ні на що не натякаю.

 — Жорстокість? — спитав Луціус Мелфой, гірка посмішка не сходила з його лиця. — Не думаю. Я знав, якою буде його відповідь. Я завжди казав, що він лише грає свою вдавану роль. Якщо ви вірите в його вагання, то ви просто дурні. Не забувайте, його відповідь завжди була однаковою, — чоловік підвищив голос. — Голосуймо, друзі. Гадаю, підняття рук буде достатньо. Навряд чи тут багато тих, хто хоче стати на один бік з убивцями.

Останні слова були вимовлені з таким холодом, що погроза була майже неприхованою.

 — Подивіться на цю дівчину, — сказав Албус Дамблдор. — Побачте її, збагніть жах, який ви коїте! Вона…​ — голос старого чарівника не витримав. — Вона боїться…​

Напевно, дія сироватки правди закінчувалася, бо обличчя Герміони Ґрейнджер почало змінюватися, обвислість зникати, руки й ноги помітно тремтіли в ланцюгах, ніби вона намагалася втекти, втекти з цього крісла, але її стримувала більша вага, ніж просто зачаклованих ланцюгів. Тоді її шия конвульсивно смикнулася, достатньо, щоб стали видні її очі…​

Вона поглянула на Гаррі Поттера, і хоча вона нічого не вимовила, було кришталево ясно, що вона мала на увазі.

Гаррі,

допоможи мені,

будь ласка…​

І посеред Найдавнішої Зали Чарверсуду задзвенів крижаний голос, мова кольору рідкого азоту, надто високий голос, щоб він належав цьому юному горлу, і цей голос сказав:

 — Луціусе Мелфой.

* * *

У давній пресвятій залі Чарверсуду люди роззиралися навкруги, їхні очі довго намагалися знайти те, що шукали. Може, голос був і зависокий, і невідповідно тихий, але ніхто не очікував, що це голос дитини.

Лише коли лорд Мелфой заговорив у відповідь, люди збагнули, куди треба дивитися.

 — Гаррі Поттере, — сказав Луціус Мелфой. Він не кивнув.

Голови обернулися, очі заворушилися й люди зосередили погляди на хлопчику зі скуйовдженим волоссям, що стояв поряд зі старшою відьмою, що ридала. Хлопець ледве сягав поясу дорослих, навіть зі взуттям, і був одягнений у коротку офіційну чорну мантію. Хіба що ви мали дуже хороший зір, розгледіти з іншого боку Зали відомий жахливий шрам під його скуйовдженим волоссям було неможливо.

 — Це безґлуздя ганьбить тебе, Луціусе, — сказав хлопець. — Дванадцятирічні дівчата не коять вбивства наліво й направо. Ти — слизеринець, і доволі розумний. Ти знаєш, що це чийсь замисел. Герміону Ґрейнджер поставили на цю дошку силою, хай чия рука стоїть за цим замислом. Тобі точно була відведена роль, яку ти й граєш, — тільки от Драко Мелфой мав померти, і ти мав би від цього оскаженіти. Але він живий, і ти не втратив розум. Чому ти граєш відведену тобі роль у замислі, згідно якого твій син мав померти?

Видавалося, всередині Луціуса вирувала буря, лице під рівним білим волоссям от-от мало скинути маску й показати щось невідоме. Лорд Мелфой майже почав говорити, потім ще двічі, але проковтнув три не почутих речення, не розтуливши рота по справжньому.

 — Кажеш, замисел? — нарешті сказав лорд Мелфой. Його лице смикалося, ледве контрольоване. — І чий же це замисел?

 — Якби я знав, — сказав хлопець, — я б розповів про це значно раніше. Але будь-який однокласник Герміони Ґрейнджер може заприсягтися, що вона — найменш імовірна вбивця. Вона й справді допомагає гафелпафцям з домашнім завданням. Це не було природною подією, лорде Мелфой.

 — Замисел…​ чи не замисел…​ — голос Луціуса тремтів. — Ця мерзота брудної крові нанесла шкоду моєму синові, і за це я з нею покінчу. Ти маєш це дуже добре знати, Гаррі Поттере.

 — Не факт, — сказав хлопець, — і це слабо сказано, що Герміона Ґрейнджер справді наслала чари охолодження крові. Я не знаю точних обставин чи які були використані закляття, та простих хитрощів не вистачило б, щоб змусити її це зробити. Вона діяла не з власної волі, а може й взагалі не діяла. Ти помиляєшся з адресатом помсти, лорде Мелфой, і свідомо. Не дванадцятирічна дівчина заслуговує на твою лють.

 — Яке тобі діло до її долі? — голос Луціуса Мелфоя підвищився. — У чому твій інтерес?

 — Вона мій друг, — сказав хлопець, — і Драко мій друг. Можливо, цей удар направлений на мене, а зовсім не на рід Мелфоїв.

І знову мʼязи заворушилися на обличчі Луціуса.

 — Тепер ти мені брешеш…​ як брехав моєму синові!

 — Вір чи ні, — тихо сказав хлопець, — та я завжди хотів лише, щоб Драко знав правду…​

 — Годі! — закричав лорд Мелфой. — Годі твоєї брехні! Годі твоїх ігор! Ти не розумієш…​ ти ніколи не зрозумієш…​ що це означає — мати сина! Ніхто не відмовить мені в помсті! Тільки не знову! Ніколи більше! За кров, яку ця дівчина винна роду Мелфоїв, вона піде в Азкабан. А якщо я колись зʼясую, що нею керувала чиясь рука, — навіть якщо це твоя власна рука, — то цю руку я теж відріжу! — Луціус Мелфой здійняв смертоносний ціпок, ніби наказував щось, його зуби були стиснуті, а губи витягнуті, ніби у вовка, що гарчить на дракона. — Якщо ти не можеш сказати чогось поліпше, то мовчи, Гаррі Поттере!

* * *

Кров Гаррі стукотіла, незважаючи на кригу темної сторони. Через страх за Герміону частина його хотіла просто накинутися на Луціуса та знищити його назавжди за його пиху та дурість…​ але в Гаррі не було влади, в нього не було бодай одного голосу Чарверсуду…​

Драко казав був, що Луціус боїться його з невідомої причини. І Гаррі ясно бачив з вищиру, на який перетворилося лице Луціуса, що йому довелося зібрати всю свою відвагу, щоб сказати Гаррі замовкнути.

Тож Гаррі вимовив дуже холодним та смертоносним голосом, збіса сподіваючись, що це бодай щось означає:

 — Ти викличеш мою ворожнечу, якщо зробиш це, Луціусе…​

Хтось з нижніх рядів, явно зі сторони Чарверсуду, де сиділи поборники чистоти крові, хто дивився на маленького хлопчика, а не на лорда Мелфоя, розсміявся від неприхованого подиву. Інші фіолетові мантії підхопили сміх.

Лорд Мелфой поглянув на нього з усією гідністю, коли сміх поширився.

 — Якщо хочеш ворожнечі роду Мелфоїв, ти отримаєш її, дитино.

 — Це вже сміховинно, — сказала жінка, що мала на собі забагато рожевої косметики, — гадаю, це й так у нас забрало купу часу, чи не так, лорде Мелфой? Хлопчик запізниться до школи.

 — І справді, — сказав Луціус Мелфой, а тоді знову підвищив голос. — Розпочинаємо голосування. Нехай Чарверсуд підняттям рук підтвердить кровний борг, який винна Герміона, перша Ґрейнджер, шляхетному й найдавнішому родові Мелфоїв, за замах на вбивство останнього нащадка й спробу знищити цей рід!

Руки здіймалися одна за одною, секретар, що сидів на найнижчому колі, почав ставити на пергаменті позначки, щоб підрахувати їх, та й так було очевидно, яке рішення підтримала більшість.

І Гаррі подумки закричав, несамовито закликав про допомогу будь-яку частину себе, що може запропонувати вихід, стратегію, ідею. Та не було нічого, нічого, він зіграв свою останню карту й програв. І в конвульсивному розпачі Гаррі занурив себе в темну сторону, заштовхав себе в темну сторону, щоб мати нещадну ясність думок, запропонував темній стороні що завгодно, якщо вона розвʼяже цю задачу. І нарешті смертельний спокій зійшов на нього, справжня крига нарешті відповіла на його заклик. Знехтувавши панікою та розпачем, його розум почав перебирати кожен відомий факт, згадувати все відоме про Луціуса Мелфоя, Чарверсуд, про закони чаклунської Британії. Його очі оглянули ряди стільців, зупинилися на кожній людині й кожній речі в полі зору, шукали будь-яку можливість, за яку можна вчепитися…​

Розділ 81. Неприпустимі поступки, ч.3

Море піднятих рук заповнювало напівкола з темного каменю, що здіймалися вгору.

Лорди й леді Чарверсуду, вдягнені у мантії сливового кольору з вишитою на них літерою «Ч», із мовчазним докором дивилися вниз, на сковану ланцюгами тремтячу дівчинку. Якщо вони, згідно якоїсь етичної системи, і прокляли себе цим, вони явно були про себе високої думки через це.

Подих Гаррі тремтів. Його темна сторона придумала план — а тоді швидко віддала керування, бо надто холодний тон міг нашкодити Герміоні. Чомусь холодний-лише-наполовину Гаррі не зрозумів цього одразу…​

 — Більшість проголосувала «за», — промовив секретар, коли усі підрахунки було завершено, і руки опустилися. — Чарверсуд визнає кровний борг Герміони Ґрейнджер родові Мелфоїв за спробу вбити його спадкоємця й обірвати його лінію.

Луціус Мелфой посміхався зі зловісною втіхою.

 — А тепер, — сказав біловолосий чарівник, — гадаю, її борг має бути сплачено…​

 — За рахунок боргу роду Мелфоїв родові Поттерів! — викрикнув Гаррі, стиснувши кулаки під лавою.

 — Тиша! — скрикнула жінка, що сиділа біля міністра Фаджа й була аж надто нафарбована рожевим. — Ви вже достатньо переривали ці слухання! Аврори, виведіть його!

 — Чекайте, — з верхнього ряду почувся голос Авґусти Лонґботом. — Про який борг йдеться?

Рука Луціуса побіліла на його палиці.

 — Рід Мелфоїв немає перед тобою жодного боргу!

Це не була найстійкіша надія у світі, вона спиралася на одну газетну статтю, написану жінкою під дією чарів хибної памʼяті, але Ріта Скітер вважала правдоподібним, що містер Візлі нібито був у боргу перед Джеймсом Поттером через…​

 — Я здивований, що ви забули, — спокійно сказав Гаррі. — Звісно ж, це був сповнений жорстокості і болю період вашого життя, коли вам доводилося трудитися під Імперіусом Того-Кого-Не-Можна-Називати, доки вас не було звільнено стараннями роду Поттерів. Моєю матірʼю, Лілі Поттер, яка вмерла заради цього, моїм батьком, Джеймсом Поттером, який вмер заради цього, і, звісно, мною.

У Найдавнішій Залі запала коротка тиша.

 — Що ж, яке визначне зауваження, містере Поттер, — сказала стара відьма, яку Гаррі ідентифікував як мадам Боунз. — Я теж дуже здивована, що лорд Мелфой забув про таку значущу подію. Це мав бути такий щасливий день для нього.

 — Так, — додала Авґуста Лонґботом, — впевнена, він був дуже вдячний.

 — Рід Мелфоїв не може заперечувати цей борг, хіба що лорд Мелфой розповість нам, що запамʼятав щось неправильно? У мене прокинувся професіональний інтерес, бо ж ми постійно намагаємося поліпшити бачення тих темних часів.

Луціус Мелфой стискав ціпок за срібний держак у формі змії так, наче був готовий вдарити ним, випустивши усі сили, що вона приховувала…​

А тоді лорд Мелфой наче розслабився, холодна посмішка заграла на його обличчі.

 — Звісно, — з легкістю сказав він. — Визнаю, я не одразу зрозумів, але дитя має рацію. Та я не думаю, що ці два борги можуть скасувати один одного. Зрештою, рід Поттерів просто намагався врятувати себе…​

 — Це не так, — сказав Дамблдор згори.

 — …​а тому я вимагаю грошової компенсації для спокути кровного боргу моєму синові. Це також закон.

У Гаррі щось перевернулося в животі. Це також було у тій газетній статті: містер Візлі вимагав додаткові десять тисяч ґалеонів…​

 — Скільки? — спитав Хлопчик-Що-Вижив.

Холодна посмішка не покидала обличчя Луціуса.

 — Сто тисяч ґалеонів. Якщо такої суми немає у вашому сховищі, то, гадаю, я маю прийняти вексель на сплату залишку.

З Дамблдорової сторони приміщення вибухнули крики протесту, навіть деякі центральні мантії сливового кольору видавалися шокованими.

 — Може нам варто поставити це на голосування Чарверсуду? — спитав Луціус Мелфой. — Гадаю, мало кому з нас хочеться бачити, як маленька вбивця піде на волю. Підніміть руки за те, що скасування боргу потребує виплати додаткової компенсації у сто тисяч ґалеонів!

Клерк почав рахувати, але, як і попереднього разу, все і так було зрозуміло.

Гаррі глибоко дихав.

Краще навіть не думай вагатися, пригрозив внутрішній ґрифіндорець Гаррі.

Це велика витрата, зазначив рейвенкловець. Нам треба серйозно все обміркувати.

Це не мало бути важко. Не мало. Два мільйони фунтів — це всього лише гроші, а гроші варті лише того, що за них можна купити…​

Дивно, яку сильну психологічну привʼязаність можна відчувати до «всього лише грошей», чи як боляче уявляти втрату банківського сховища, повного золота, хоча рік тому ти навіть не уявляв, що воно існує.

Кімбол Кінісан би не вагався, сказав ґрифіндорець. Серйозно. Це було б миттєве рішення. Що ти за герой такий? Я ненавиджу тебе вже за те, що ти думаєш про це більше за 50 мілісекунд.

Це справжнє життя, сказав рейвенкловець. Втрачати всі свої гроші набагато важче для справжніх людей у справжньому світі, ніж у героїчних книжках.

Що? обурився ґрифіндорець. На чиєму ти боці?

Я не виступаю на користь конкретної відповіді, сказав рейвенкловець, я просто говорю правду.

Хіба не можна використати сто тисяч ґалеонів для порятунку більше ніж одного життя, якщо витратити їх інакше? спитав слизеринець. Ми маємо зробити дослідження, вести боротьбу, а різниця між тим, щоб мати 40 тисяч ґалеонів і заборгувати 60 тисяч ґалеонів доволі помітна…​

Тоді ми просто використаємо один з наших засобів швидкого заробітку грошей і отримаємо все назад, сказав гафелпафець.

Немає впевненості, що вони спрацюють, сказав слизеринець, І більшість з них потребує початкового капіталу…​

Особисто я, сказав ґрифіндорець, голосую за те, щоб врятувати Герміону, а потім зібратися й вбити нашого внутрішнього слизеринця.

Голос клерка повідомив, що результати голосування записано й пропозицію схвалено…​

Гаррі розтулив рота.

 — Я приймаю вашу пропозицію, — сказав рот Гаррі без жодних роздумів, без жодного рішення. Наче внутрішні дебати були лише грою, ілюзією, а той, хто насправді контролював голос, не брав у ній участі.

Маска спокою на обличчі Луціуса Мелфоя розбилася, його очі розширилися, він дивився на Гаррі сповненим щирого здивування поглядом. Він розтулив рота, але нічого не говорив. І, навіть якщо він і видавав якісь звуки, цього не було чутно у галасі спільних зойків і скриків Чарверсуду…​

Натовп затих, почувши стукіт каменю.

 — Ні, — промовив голос Дамблдора.

Гаррі різко повернув голову і подивився на старого чарівника.

Вкрите зморшками обличчя Дамблдора було блідим, срібна борода помітно дрижала. Видавалося, наче він був на термінальній стадії смертельного захворювання.

 — Мені…​ шкода, Гаррі…​ Але не тобі обирати, я досі опікун твого сховища.

 — Що? — Гаррі був надто шокований, щоб сформулювати нормальну відповідь.

 — Я не можу дозволити тобі бути в боргу перед Луціусом Мелфоєм, Гаррі! Ти не знаєш, не усвідомлюєш…​

ПОМРИ.

Гаррі навіть не знав, яка з його частин заговорила. Можливо, це було одностайне рішення, кристальна лють і злоба лилися крізь нього. На мить він навіть подумав, що абсолютна міць його гніву надбає магічні крила, полетить до директора і змусить його впасти мертвим, скотитися з подіуму…​

Але коли той внутрішній голос заговорив, старий чарівник так і стояв на місці й дивився на Гаррі, тримаючи довгу темну паличку в правиці й короткий чорний жезл у лівиці.

Погляд Гаррі перемістився на червоного із золотом птаха, який сидів на Дамблдоровому плечі, на чорній мантії. Сидів тихо, хоча жоден фенікс не зміг би змовчати.

 — Фоуксе, — голос Гаррі здавався дивним йому самому, — чи не міг би ти нагримати на нього за мене?

Вогняний птах на плечі старого чарівника не закричав. Можливо, Чарверсуд вимагав, щоб на істоту наклали закляття тиші, інакше він кричав би без упину. Але Фоукс вдарив свого хазяїна по голові, давши ляпаса одним зі своїх золотих крил.

 — Я не можу, Гаррі! — в голосі старого чарівника чулася агонія. — Я роблю те, що маю зробити!

Гаррі подивився на червоно-золотого птаха. А тоді він теж знав, що має зробити. Це рішення мало бути очевидним від початку.

 — Тоді я теж зроблю те, що повинен, — Гаррі звернувся до Дамблдора, дивлячись угору, наче в кімнаті лишилися тільки вони двоє. — Ви ж це розумієте, чи не так?

Старий чарівник похитав головою, він продовжував дрижати.

 — Ти передумаєш, коли станеш старшим…​

 — Я не про це, — голос досі здавався йому дивним. — Я маю на увазі, що за жодних умов не дозволю дементорам зʼїсти Герміону Ґрейнджер. Крапка. Незважаючи на жодні закони, і неважливо, що мені доведеться для цього зробити. Ви хочете, щоб я розжував, що маю на увазі?

 — Упевніться, що дівчинку заберуть прямо в Азкабан, і додайте охоронців, — промовив дивний чоловічий голос звідкісь здалеку.

Гаррі чекав, дивлячись на старого чарівника. А тоді заговорив знову.

 — Я піду в Азкабан, — Гаррі звертався до старого чарівника, наче більше нікого не було у світі, — до того, як туди заберуть Герміону Ґрейнджер, і почну клацати пальцями. Можливо, це коштуватиме мені життя, але до того часу, як її туди доставлять, Азкабану вже не існуватиме.

Деякі з членів Чарверсуду шоковано зойкнули.

А тоді ще більше почали сміятися.

 — І як ти збираєшся туди дістатися, хлопчисько? — спитав хтось з тих, хто сміявся.

 — У мене є власні способи пересування.

Гаррі не відводив очей від Дамблдора, від старого чарівника, що шоковано дивився у відповідь. Гаррі не дивився прямо на Фоукса, не видавав йому свій план. Але подумки він вже приготувався викликати фенікса, щоб той переніс його, приготувався наповнити розум світлом і люттю, покликати вогнептаха з усіх сил. Якщо Дамблдор наведе паличку, йому доведеться зробити це миттєво…​

 — Ти справді це зробиш? — старий чарівник також звертався так, наче нікого більше не було в кімнаті.

Кімната знову затихла, адже всі шоковано дивилися на головного мага Чарверсуду, який, видавалося, сприйняв божевільну загрозу цілком серйозно.

Старий чарівник дивився тільки на Гаррі.

 — Ти насправді ризикуватимеш усім — усім — тільки заради неї?

 — Так, — відповів Гаррі.

Знаєш, це неправильна відповідь, сказав слизеринець, Серйозно.

Але це щира відповідь.

 — Ти не дослухатимешся розуму? — спитав старий чарівник.

 — Судячи з усього, ні, — відповів Гаррі.

Вони обидва не відводили очей.

 — Це жахливе безґлуздя, — сказав старий чарівник.

 — Я це розумію, — відповів герой. — А тепер, забирайтеся з мого шляху.

У стародавній блакиті очей Дамблдора блиснуло дивне світло.

 — Як забажаєш, Гаррі Поттере. Але знай, це ще не скінчено.

Решта світу потрохи проявилася навколо них.

 — Я відкликаю своє заперечення. Гаррі Поттер може робити те, що бажає.

Чарверсуд вибухнув шокованим гамором, але знову затих від звуку камʼяного жезла.

Гаррі повернув голову в бік лорда Мелфоя. Той виглядав так, наче побачив як кицька перетворилася на людину і почала їсти інших кицьок. Назвати його вигляд «здивованим» було менш ніж недостатньо.

 — Ти й справді…​ — повільно сказав Луціус Мелфой. — Ти й справді заплатиш сто тисяч ґалеонів, щоб врятувати одну бруднокровку.

 — Гадаю, в моєму сховищі у «Ґрінґотсі» близько сорока тисяч, — сказав Гаррі. Дивно, як йому й досі більше боліло від думки про втрату цих грошей, ніж від пʼятдесятипроцентного ризику померти, знищуючи Азкабан. — А щодо решти шістдесяти тисяч — які саме правила?

 — Ти маєш виплатити їх, коли закінчиш Гоґвортс, — сказав згори старий чарівник. — Але, боюся, лорд Мелфой матиме й деякі права на тебе доти.

Луціус Мелфой стояв, витріщившись на Гаррі, і не виказував жодної емоції.

 — Хто вона тобі? Що вона тобі, якщо ти готовий стільки заплатити, щоб вберегти її від шкоди?

 — Мій друг, — тихо відповів хлопець.

Очі Луціуса Мелфоя звузилися.

 — Згідно зі звітом, який я отримав, ти не здатен використовувати закляття патронуса, і Дамблдорові це відомо. Один єдиний дементор мало не вбив тебе. Ти не ризикнеш наблизитися до Азкабану…​

 — То було у січні, — сказав Гаррі. — Зараз квітень.

Погляд Луціуса Мелфоя був холодним і розважливим.

 — Ти робиш вигляд, що можеш знищити Азкабан, Дамблдор робить вигляд, що у це вірить.

Гаррі не відповів.

Біловолосий чоловік повернувся до середини півкола, наче звертався до всього Чарверсуду.

 — Я відкликаю свою пропозицію! Я не прийму борг роду Поттерів грошима, навіть за сто тисяч ґалеонів. Кровний борг дівчини родові Мелфоїв не скасовано!

Знову загули голоси.

 — Безчесно, — вигукнув хтось. — Ви визнаєте борг родові Поттерів, і все одно…​

А тоді цей голос перервався.

 — Я визнаю борг, але закон строго не зобовʼязує мене прийняти його скасування, — сказав лорд Мелфой із похмурою посмішкою. — Дівчина не є членом роду Поттерів, мій борг родові Поттерів не є боргом їй. А щодо безчестя, — Луціус Мелфой зробив паузу. — Я відчуваю страшенний сором за свою невдячність родові Поттерів, який так багато зробив для мене.

Луціус Мелфой опустив голову.

 — Нехай мої пращури пробачать мене.

 — Ну що ж, хлопче, — озвався чоловік зі шрамом, що сидів праворуч від лорда Мелфоя. — Іди й знищ Азкабан!

 — Я б хотів це побачити, — почувся інший голос. — Чи продаватимуть квитки?

Очевидно, Гаррі не збирався здаватися цієї ж миті.

Дівчина не є членом роду Поттерів…​

Насправді він побачив очевидний розвʼязок цієї задачі миттєво.

Можливо, йому знадобилося б більше часу, якби він раніше не чув достатньо розмов між старшими рейвенкловками й не читав чимало статей з «Базікала».

Але прийняти це все одно було важко.

Це сміховинно промовила та частина Гаррі, яка щойно проголосила себе Контролером Внутрішньої Узгодженості. Наші дії в цій ситуації цілковито непослідовні. Спочатку тобі емоційно легше ризикнути клятим ЖИТТЯМ і ймовірно ПОМЕРТИ заради Герміони, ніж розстатися з дурною купою золота. А тепер ти пасуєш перед простим одруженням?

СИСТЕМНА ПОМИЛКА.

Знаєш що? спитав Контролер Внутрішньої Узгодженості. Ти дурний.

Я не сказав "`ні`", подумав Гаррі. Я сказав СИСТЕМНА ПОМИЛКА.

Я голосую за знищення Азкабану, сказав ґрифіндорець. Все одно це треба зробити.

Дуже, дуже дурний, сказав Контролер Внутрішньої Узгодженості. Та в біса це, я забираю контроль над нашим тілом.

Хлопчик глибоко вдихнув і відкрив рота…​

Гаррі повністю забув про існування професорки Макґонеґел, яка весь цей час сиділа в залі. Вона змінила кілька дуже цікавих виразів обличчя, але Гаррі їх не побачив, бо був зайнятий. Було б надмірно грубим сказати, що Гаррі забув про неї, адже вважав її ботом. Кажучи мʼякше, професорка Макґонеґел жодним чином не видавалася йому рішенням поточної ситуації, а тому вона не була частиною всесвіту.

Тож Гаррі, який на цей час уже мав чимало адреналіну в крові, аж підстрибнув, коли професорка Макґонеґел зірвалася на ноги й крикнула: «Зі мною, містере Поттер!». Її очі сяяли неможливою надією, сльози на щоках лише напіввисохли. І, навіть не чекаючи на відповідь, вона кинулася вниз сходами, до нижньої платформи, де чекав стілець із темного металу.

За мить Гаррі побіг за нею. Йому знадобилося більше часу, адже вона подолала половину сходів одним рухом, схожим на котячий. Коли вона приземлилася, шокована трійка аврорів вже націлила на неї палички.

 — Міс Ґрейнджер! — вереснула професорка Макґонеґел. — Ви вже можете говорити?

Так само, як і з професоркою Макґонеґел, можна було сказати, що в якомусь сенсі Гаррі забув і про існування Герміони Ґрейнджер. Він повертав голову, щоб дивитися догори, а не вниз, і він не вважав її рішенням жодної з поточних проблем. Тим більше, не було жодних гарантій, а точніше було малоймовірним, що якби він пригадав подивитися на Герміону й подумати, як вона почувається, це бодай якось допомогло б.

Гаррі спустився сходами й побачив Герміону Ґрейнджер…​

Не думаючи, неспроможний зупинити себе, він заплющив очі, але він вже побачив.

Її шкільна мантія навколо шиї вся була просякнута сльозами.

Те, як вона дивилася вбік, аби не дивитися на нього.

І погляд памʼяті та співчуття, якого неможливо було заплющити, який неможливо було відвести вбік, знав, що Герміона пережила найбільший сором свого життя перед усією знаттю чарівної Британії, перед професоркою Макґонеґел, і Дамблдором, і Гаррі. А тоді була засуджена на увʼязнення в Азкабані, де вона буде відкрита темряві, холоду й усім своїм найстрашнішим спогадам, аж доки вона не збожеволіє й доки не помре. А тоді вона почула, що Гаррі збирається віддати всі свої гроші і стати боржником, аби врятувати її, і може навіть пожертвувати своїм життям

і хоч дементор і стояв лише за кілька кроків від неї,

вона нічого не казала була…​

 — Т-так, — почувся шепіт Герміони Ґрейнджер. — Я м-можу говорити.

Гаррі розплющив очі й побачив її обличчя. Тепер вона дивилася на нього. Її обличчя не казало всього того, що на думку Гаррі вона відчувала. Обличчя не можуть передавати такі складні почуття. Все, на що здатні лицеві мʼязи, — скручуватися у вузли.

 — Г-Г-Гаррі, м-мені так, так…​

 — Замовкни, — запропонував Гаррі.

 — ш-ш-шкода…​

 — Якби ти не зустріла мене у потязі, то зараз в тебе не було б жодних проблем. Тому замовкни.

 — Ви обидва, припиніть поводитися наче дурні, — сказала професорка Макґонеґел своїм суровим шотландським акцентом (дивно, як сильно це допомогло). — Містере Поттер, виставте паличку так, щоб міс Ґрейнджер могла торкатися її пальцями. Міс Ґрейнджер, повторюйте за мною. На своєму житті й магії…​

Гаррі зробив так, як йому сказали. Він протягнув паличку до пальців Герміони, а тоді її тремтячий голос промовив: «На своєму житті і магії…​»

 — Я клянуся служити родові Поттерів…​ — сказала професорка Макґонеґел.

Не чекаючи на подальші інструкції, Герміона швидко повторювала.

 — Я клянуся служити родові Поттерів, підкорятися його володарю чи володарці, і стояти коло їхньої правиці, і битися за їхнім наказом, і всюди слідувати за ними, аж до дня моєї смерті.

Всі ці слова були сказані одним відчайдушним поривом раніше, ніж Гаррі міг встигнути подумати чи сказати щось, навіть якби він був достатньо божевільним, щоб втрутитися.

 — Містере Поттер, повторюйте такі слова, — сказала професорка Макґонеґел. — Я, Гаррі, спадкоємець і останній нащадок Поттерів, приймаю твоє служіння, до кінця світу і його магії.

Гаррі зробив подих і сказав: «Я, Гаррі, спадкоємець і останній нащадок Поттерів, приймаю твоє служіння, до кінця світу і його магії.»

 — От і все, — сказала професорка. — Молодці.

Гаррі подивився вгору й зрозумів, що весь Чарверсуд, про існування якого він вже встиг забути, дивився на них.

А тоді Мінерва Макґонеґел, яка була головою гуртожитку Ґрифіндор, хоча й не завжди діяла відповідно, подивилася високо вгору, туди, де стояв Луціус Мелфой, і сказала йому перед усім Чарверсудом:

 — Я шкодую про кожен бал, що його колись дала тобі на трансфігурації, мерзенний маленький червʼяк.

Хай що Луціус хотів сказати у відповідь, він затих почувши стукіт Дамблдорового короткого жезла.

 — Кхм! — сказав старий чарівник зі свого темного камʼяного подіуму. — Це слухання затягнулося на доволі значний час, і якщо воно не завершиться незабаром, дехто з нас ризикує пропустити весь обід. Закон з цього приводу чіткий. Ви вже проголосували щодо умов угоди, і лорд Мелфой не може легально відхилити її. Адже ми вже давно перейшли далеко за виділений нам час, я, згідно з останнім рішенням вцілілих з вісімдесят восьмого Чарверсуду, припиняю це слухання.

Старий чарівник тричі стукнув камʼяним жезлом.

 — Дурні! — кричав Луціус Мелфой. Його біле волосся розвивалося, наче від вітру, обличчя було блідим від люті. — Думаєте, ви можете отак просто дозволити цій дівчині уникнути покарання після спроби вбити мого сина, і вам за це нічого не буде?

Жабоподібна жінка з рожевим макіяжем, імʼя якої Гаррі не памʼятав, встала зі свого місця.

 — Звісно ж ні, — сказала вона з нудотною посмішкою. — Зрештою, дівчина все ще вбивця. Гадаю, міністерству варто пильно стежити за всіма її справами. Навряд чи їй можна дозволяти вільно блукати вулицями…​

З Гаррі було достатньо.

Не дослухавши, він розвернувся і швидко покрокував убік…​

Жаху, що його він єдиний міг бачити насправді, відсутності кольору й простору, рани світу, на яку було накинуто подраного плаща. Під зовсім недостатнім наглядом кольору місячного світла білки, що бігала довкола, та срібного горобця, що пурхав залою.

Темна сторона Гаррі також помітила була, коли роздивлялася кімнату в пошуках будь-чого, що може бути використано як зброя, що ворог був достатньо дурним, аби лишити дементора в присутності Гаррі. Це, безумовно, була потужна зброя. До того ж, Гаррі міг володіти нею набагато краще, ніж її так звані хазяї. Якось в Азкабані він сказав дванадцятьом дементорам повернутися і піти, й вони пішли.

Дементори — це смерть, а закляття патронуса працює, якщо думати про щасливі спогади замість смерті.

Якщо теорія Гаррі була правильною, одного цього речення буде достатньо, щоб патронуси аврорів луснули наче мильні бульбашки, і щоб усі в межах досягнення його голосу втратили здатність створити іншого.

Я збираюся скасувати патронуси й зупинити створення нових. А тоді мій дементор, що літає швидше за будь-яку мітлу, поцілує кожного в цій залі, хто проголосував за те, щоб відіслати дванадцятирічну дівчинку в Азкабан.

Сказати це, щоб встановити очікування типу «якщо-то», і почекати, доки люди усвідомлять ці слова й розсміються. Тоді вимовити фатальну правду. А коли патронуси аврорів зникнуть, щоб довести його слова, чи то очікування людей щодо дій безмозкої порожнечі, чи то загроза знищення від Гаррі, змусять дементора підкоритися. Тих, хто шукав компромісу з пітьмою, вона й зжере.

Це було інше рішення, яке вигадала була його темна сторона.

Ігноруючи зойки оточуючих, Гаррі перетнув радіус патронусів і став за крок від Смерті. Безперешкодний страх виник навколо нього, наче вихор, наче він стояв біля водовідливу якоїсь величезної ванної, з якої спускали воду. Але тепер, коли фальшиві патронуси більше не перешкоджали рівню, на якому вони взаємодіяли, Гаррі міг дістатися дементора, хоча й дементор міг дістати його. Гаррі подивився прямо у засмоктуючий вакуум і…​

Земля посеред зірок

увесь його тріумф від порятунку Герміони

колись реальність, лише тінню якої ти є, припинить існувати

Гаррі взяв усі срібні емоції, що наповнювали його патронуса, і жбурнув їх у дементора, очікуючи, що тінь Смерті побіжить від нього…​

…​і роблячи це він викинув руки до гори й крикнув «БУ!»

Безодня відступала якомога далі від Гаррі, аж доки не дісталася темного каменю позаду себе.

Смертельна тиша запанувала в залі.

Гаррі повернувся спиною до порожньої безодні й подивився вгору, на жабоподібну жінку. Вона зблідла під шаром рожевого макіяжу, її рот відкривався й закривався, наче в риби.

 — Я зроблю вам лише одну пропозицію, — сказав Хлопчик-Що-Вижив. — Я ніколи не почую, що ви втручалися у мої справи чи справи моїх людей. А ви ніколи не дізнаєтеся, чому невмирущий монстр, що пожирає душі, мене боїться. А тепер сядьте й замовкніть.

Жабоподібна жінка впала назад на свою лаву без жодного слова.

Гаррі підняв погляд ще вище.

 — Загадка, лорде Мелфою! — прокричав Хлопчик-Що-Вижив, через усю Найдавнішу Залу. — Я знаю, ви не були в Рейвенклові, але все одно, спробуйте відповісти! Що знищує Темних Лордів, залякує дементорів і винне вам шістдесят тисяч ґалеонів?

Якусь мить лорд Мелфой стояв із широко розплющеними очима. Тоді його обличчя знову набуло спокійного виразу, а його голос холодно промовив:

 — Ви що, відкрито погрожуєте мені, містере Поттер?

 — Я вам не погрожую, — сказав Хлопчик-Що-Вижив. — Я вас залякую. Є різниця.

 — Годі, містере Поттер, — сказала професорка Макґонеґел. — Ми спізнимося на післяобідню трансфігурацію. І нумо сюди, ви й досі лякаєте того бідолашного дементора.

Вона повернулася до аврорів:

 — Містере Клейнер, якщо ваша ласка!

Гаррі покрокував до них, доки аврор, до якого звернулася професорка, притиснув короткий металевий жезл до металового стільця, промовляючи нечутні слова звільнення.

Ланцюги зісковзнули назад так само легко, як вийшли вперед, і Герміона виштовхнула себе зі стільця якнайшвидше. Вона чи то пробігла, чи то хитнулася на кілька кроків вперед.

Гаррі простягнув руки…​

…​і Герміона напівстрибнула, напівупала в обійми професорки Макґонеґел, почавши істерично ридати.

Гм, сказав якийсь голос всередині Гаррі. Чесно кажучи, я сподівався, що ми самі це заслужили.

Ой, замовкни.

Професорка Макґонеґел тримала Герміону так міцно, що можна було подумати, що це мати обіймає доньку чи онуку. За декілька хвилин ридання Герміони стало повільнішим, а згодом зовсім припинилося. Професорка Макґонеґел схопила дівчинку ще міцніше, адже тепер її руки безвольно бовталися, а очі були заплющені…​

 — З нею все буде гаразд, містере Поттер, — мʼяко звернулася професорка до Гаррі, не дивлячись на нього. — Їй варто провести кілька годин в одному з ліжок мадам Помфрі.

 — Тоді добре, — сказав Гаррі. — Доставмо її до мадам Помфрі.

 — Так, — сказав Дамблдор, спустившись темними камʼяними сходами. — Повернімося всі додому.

Його блакитні очі, тверді мов сапфіри, були прикуті до Гаррі.

* * *

Лорди та Леді Чарверсуду полишали деревʼяні лави та покидали приміщення тим самим чином, яким прийшли. Вони виглядали доволі схвильовано.

Більшість з них думала: «Дементор злякався Хлопчика-Що-Вижив!»

Найбільш проникливі вже замислилися, як саме це вплине на тендітний баланс сил у Чарверсуді — поява на дошці нової фігури.

Майже ніхто не думав нічого на кшталт: «Цікаво, а як він це зробив?»

Отакою була правда Чарверсуду. Чимало знаті, чимало заможних магнатів бізнесу, і всього лише кілька отримали свій статус іншим чином. Деякі з них дурні. Більшість доволі хитрі і проникливі у сфері бізнесу і політики, але їхня проникливість обмежена. Майже ніхто з них не пройшов шляху могутнього чарівника. Вони не читали давні книжки, не вивчали старі сувої, не шукали істин надто потужних, щоб про них казали вільно, а тому замаскованих головоломками. Не полювали на справжню магію посеред сотні фантастичних казок. Якщо вони не розглядають контракт чи борг, то втрачають свою проникливість і розслабляються з якоюсь комфортною нісенітницею. Вони вірять у Смертельні Реліквії, але вони також вірять, що Мерлін побив жахливого Тоторо і увʼязнив Рі. Вони знають (бо це також є частиною стандартної легенди), що могутній чарівник має вміти відрізнити правду посеред сотні правдоподібних неправд. Але їм не приходить у голову, що їм самим варто вміти те саме.

(А чому ні? Чому чарівники, у яких достатньо влади і заможності, щоб зробити практично будь-що, обирають життя, наповнене боротьбою за прибуткову монополію на експорт чорнил? Директор Гоґвортсу навряд вважатиме це запитанням. Звісно, більшість людей не має бути могутніми чарівниками, так само, як більшість не має бути героями. Професор із захисту дасть довге цинічне пояснення жалюгідності їхніх амбіцій. Для нього це також не було загадкою. І тільки Гаррі Поттер, хоч скільки книжок він прочитав, не міг зрозуміти. Для Хлопчика-Що-Вижив, життєві вибори лордів і леді Чарверсуду були незбагненними. Це не те, що зробила б хороша людина, але й не те, що зробила б зла. То хто ж з трьох наймудріший?)

Хай якою була причина, більшість членів Чарверсуду ніколи не ступала шляхом, що вів до могутнього чарівництва, вони не шукали того, що приховано. Для них не існувало чому. Не існувало пояснення. Не існувало причинності. Хлопчик-Що-Вижив, який і так вже був напівдорозі до міфічності, отримав підвищення до цілковитої легенди. Це був бузґлуздий факт, простий і ніяк не пояснений: Хлопчик-Що-Вижив лякає дементорів. Десять років тому їм сказали, що однорічна дитина перемогла найжахливішого темного лорда їхнього покоління, можливо, найзлішого темного лорда за всі часи. І вони просто прийняли це.

Вважається, що в таких речах не сумніваються (якимось чином знали вони). Якщо найжахливіший темний лорд в історії нападає на безневинну дитину, то як він може не бути переможеним? Цього потребує ритм вистави. А ви маєте аплодувати, як решта аудиторії, а не вставати зі свого місця і питати «Чому?» Така задумка історії, зрештою, Темного Лорда переможе маленька дитина. І якщо ви збираєтеся виказувати сумніви щодо цього, то можете просто не приходити на виставу.

Їм не спадає на думку придивитися до впливу такого способу мислення на події, які вони власними очами бачили у Найдавнішій Залі. Звісно, вони не усвідомлюють, що використовують казковий спосіб мислення у реальному житті. А щодо того, щоб вивчати Хлопчика-Що-Вижив з тою самою обережною логічністю, яку вони б використали у політичному альянсі чи діловій домовленості, — та хто про таке взагалі подумає, коли йдеться про легенду?

Але було серед тих, хто сидів на деревʼяних лавах, кілька таких, хто не мислив таким чином.

Їх було небагато, але деякі члени Чарверсуду читали напівзнищені сувої, слухали історії про те, що сталося з двоюрідним братом чийогось свата, не заради розваги, а у пошуках могутності та істини. Вони вже зазначили Ніч Ґодрикової Долини, як звітував Дамблдор, як аномальну і потенційно важливу подію. Вони замислилися, чому це сталося, якщо це й справді сталося. Чи, якщо ні, то чому Дамблдор бреше.

А коли одинадцятирічний хлопчик встає і каже «Луціусе Мелфой» холодним, дорослим голосом, і промовляє слова, які не очікуєш почути від першокласника Гоґвортсу, вони не дозволяють факту зісковзнути у хаотичні розмиті легенди та сценарії вистав.

Вони зазначають це як зачіпку.

Вони додають це у список.

І цей список починає виглядати доволі тривожно.

І стає ще гіршим, коли хлопчик кричить «БУ!» на дементора, і гниюче тіло притискається до протилежної стіни і кричить своїм жахливим, що від нього болить у вухах, голосом: «Заберіть його звідси».

Розділ 82. Неприпустимі поступки, фінал

Подорож з феніксом була зовсім не схожою на явлення чи летиключі. Вас охоплювало полумʼя, і ви почувалися саме так, наче вас охопило полумʼя, хоча болю й не було. І замість того, щоб спалити вщент, вогонь горів крізь вас, і ви ставали вогнем. А тоді ви згасали в одному місці і розгоралися вже в іншому. Шлунок не крутило, як при подорожі за допомогою летиключа чи явлення, однак відчуття було не з приємних. Якщо основою подорожей фенікса й справді було перетворення на окрему сутність вогню як явища, то це натякало, що ви потенційно можете горіти будь-де, навіть у далекому минулому, чи іншому всесвіті, чи у двох місцях одночасно. Ви можете згаснути в одному місці й одночасно спалахнути у сотні інших, а той ви, хто прибув у Гоґвортс, навіть не дізнається. Хоча Гаррі й прочитав про феніксів усе, що міг, намагаючись зрозуміти, як дістати такого й собі, але не натрапив навіть на натяк про таку здібність феніксів.

Гаррі охопило полумʼя, тоді він затух і спалахнув у іншому місці. І ось він, директор, непритомне тіло Герміони Ґрейнджер у руках директора, опинилися зовсім в іншому просторі, а Фоукс висів над ними. Спокійна, тепла кімната з яскравими камʼяними колонами, великими вікнами у всіх чотирьох стінах, заповнена рядами білих ліжок, навколо чотирьох з яких звукоізольовані завіси були запнуті, а решта ліжок були вільні.

Краєм ока Гаррі побачив, як здивована мадам Помфрі повернулася в їхній бік. Не звертаючи на неї уваги, Дамблдор обережно поклав Герміону на одне з білих ліжок.

У дальньому кутку спалахнуло зелене світло, і з каміну, обтрушуючи з себе залишки порошку флу, вийшла професорка Макґонеґел.

Старий чарівник відвернувся від ліжка й однією рукою знову обійняв Гаррі. І тоді Хлопчик-Що-Вижив і його чарівник зникли в новому спалаху вогню.

* * *

Коли Гаррі повністю розгорівся, то вже стояв у кабінеті директора, оточений звуками десятків незрозумілих пристроїв.

Хлопчик відступив на крок від старого чарівника, а тоді подивився на нього. Смарагдові й сапфірові очі зустрілися.

Деякий час вони не казали нічого, а просто дивилися один на одного, наче все, про що треба було поговорити, могло бути сказане самими поглядами, і жодним іншим чином.

З часом хлопець сформулював свої слова, повільно і точно.

 — Не можу повірити, що фенікс і досі на вашому плечі.

 — Фенікс обирає лише раз, — сказав старий чарівник. — Вони можуть покинути господаря, що обрав зло замість добра, але вони не облишать господаря, що змушений обирати між одним добром і іншим. Фенікси не зарозумілі. Вони усвідомлюють межі своєї мудрості.

Його давній погляд був суворим:

 — На відміну від тебе, Гаррі.

 — Обирати між одним добром і іншим? Як між життям Герміони Ґрейнджер і ста тисячами ґалеонів? — злоба й обурення, які він намагався вкласти у свій голос чомусь не проявилися. Може, через те, що…​

 — Ти не в тому становищі, щоб мені цим дорікати, Гаррі Поттере, — голос директора був мʼяким і проникливим. — Твоє небажання робити те, що довелося, було написане на твоєму обличчі там, у Найдавнішій Залі.

Відчуття внутрішньої порожнечі зросло.

 — Я шукав інші альтернативи, — процідив Гаррі. — Якийсь спосіб врятувати її, не втративши всі мої гроші.

Ого, сказав рейвенкловець. Ти щойно сказав відверту брехню. До того ж, гадаю, ти навітьповіриву неї на ті кілька секунд, доки її промовляв. Це трохи лячно.

 — Чи ти справді думав про це, Гаррі? — блакитні очі були пронизливими, і на одну жахливу мить Гаррі задумався, чи не міг наймогутніший чарівник у світі бачити прямо крізь його блокологічні барʼєри.

 — Так, — сказав Гаррі, — мене сіпало від болю перед втратою усіх грошей, наявних у моєму сховищі. Але я це зробив! От що важливо! А ви…​

Голос Гаррі знову наповнило обурення.

 — Ви поставили ціну життю Герміони Ґрейнджер, і ця ціна була нижчою за сто тисяч ґалеонів!

 — Он як? — мʼяко сказав старий чарівник. — І в яку ж ціну ти оцінюєш її життя? Мільйон ґалеонів?

 — Чи ви не знайомі з економічною концепцією відновної вартості? — слова сипалися з губ Гаррі ледь не швидше, ніж він міг їх обдумати. — Відновна вартість Герміони нескінченна! Не існує можливості купити іншу!

З точки зору математики ти верзеш нісенітницю, сказав слизеринець. Підтримаєш мене, рейвенкловцю?

 — Чи життя Мінерви також коштує нескінченність? — різко спитав старий чарівник. — Чи пожертвував би ти нею, щоб врятувати Герміону?

 — Так і так, — швидко відповів Гаррі. — Це є одним з обовʼязків професорки Макґонеґел, і вона про це знає.

 — Тоді ціна Мінерви не безкінечна, — сказав старий чарівник. — Хай як її люблять. На дошці може бути лише один король, Гаррі Поттере, лише одна фігура, заради якої ти готовий пожертвувати будь-якою іншою. І Герміона Ґрейнджер не є тією фігурою. Усвідом це, Гаррі Поттере, сьогодні, цілком можливо, ти програв свою війну.

Якби слова старого чарівника не були такими точними і такими сильними, то Гаррі б може і не сказав того, що сказав.

 — Луціус мав рацію, — парував Гаррі. — У вас ніколи не було дружини, ніколи не було доньки, у вас ніколи не було нічого, окрім війни…​

Лівиця старого чарівника замкнулася на запʼястку Гаррі, кістляві пальці впилися у ще не повністю сформовані мʼязи на руці Гаррі. На мить Гаррі паралізувало від подиву, він вже й забув відчуття того, що дорослі були сильніші.

Албус Дамблдор, видавалося, і не помітив. Він повернувся, і важкими кроками попрямував до стіни, тягнучи Гаррі за собою.

 — Ціна фенікса.

Він потягнув Гаррі на чорні сходи.

 — Доля фенікса.

Кімната, заповнена чорними пʼєдесталами. Срібне світло падає на розтрощені палички.

 — Гадаєте, — крикнув Гаррі, коли зміг розтулити рота, — що можете перемогти в будь-якій суперечці, просто прийшовши сюди?

Старий чарівник проігнорував його, і потягнув крізь кімнату. Його права рука, яка тепер вже не тримала паличку, схопила флакон зі срібною рідиною…​

Гаррі кліпнув від подиву. Флакон срібної рідини стояв поряд з портретом Дамблдора, чи, принаймні, так Гаррі здалося на коротку мить, доки його тягли повз.

За всіма пʼєдесталами, у дальній частині кімнати, височіла велика камʼяна чаша. У ній були вирізьблені руни, яких Гаррі не впізнав. Центр чаші мав вузьку заглибину, заповнену прозорою рідиною, у яку старий чарівник вилив з ємності срібну речовину. Вона одразу почала поширюватися, кружляти, і залила усю чашу моторошним білим світлом.

Старий чарівник відпустив Гаррі і показав убік чаші.

 — Дивися! — різко наказав він.

Гаррі подивився у сяйливу воду, як його й просили.

 — Опусти голову у сито спогадів, Гаррі Поттере, — голос старого чарівника був суворим.

Гаррі вже чув цю назву раніше, але не міг пригадати де саме.

 — Що саме…​ воно робить…​

 — Спогади, — сказав старий чарівник. — Ти побачиш мій спогад. Даю слово, що це безпечно. А тепер подивися у сито спогадів, рейвенкловцю, якщо тобі досі не начхати на твою дорогоцінну правду!

Такого запиту Гаррі не міг відхилити. Він зробив крок уперед і опустив голову у сяйливу воду.

* * *

Гаррі сидів за столом, у кабінеті директора Гоґвортсу, його старі, зморщені, криті білим волоссям руки, вчепилися у його голову.

 — Він — це все, що я маю! — заплакав Дамблдорів голос. Дивним був цей голос у спогадах самого Дамблдора. Зсередини він був далеко не таким суворим і мудрим. — Все, що лишилося від моєї родини! Все, що лишилося в мене!

Емоції не передавалися ситом спогадів — тільки фізичне відчуття нібито промовляння слів. Гаррі чув цілковиту спустошеність Дамблдорових слів, звуки наче надходили з рота Гаррі, але Гаррі не відчував їх, тільки чув.

 — В тебе немає іншого вибору, — сказав різкий голос.

Погляд перемістився, і поле зору стрибнуло до чоловіка, що його Гаррі не впізнав. Його одяг червоного аврорівського кольору був повністю зроблений зі шкіри і мав чимало кишень.

Його праве око було надвелике, із ядуче-блакитною зіницею, яка постійно крутилася і рухалася.

 — Ти не можеш вимагати цього від мене, Аласторе! — голос Дамблдора був диким. — Тільки не цього! Що завгодно, але не це!

 — Вимагаю тут не я, — прогарчав чоловік, — а Волді. І ти йому відмовиш.

 — Через гроші, Аласторе? — голос Дамблдора благав. — Лише через гроші?

 — Якщо ти викупиш Аберфорта, ти програєш війну, — різко сказав чоловік. — Все просто. Сто тисяч ґалеонів — це майже все, що є в нашій військовій скриньці. І якщо ти використовуватимеш їх так, то вона й не поповнюватиметься. Що ти робитимеш, спробуєш вмовити Поттерів віддати все, що є у їхньому сховищі, як це вже зробили Лонґботоми? Волді просто викраде когось іншого й вимагатиме знову. Алісу, Мінерву, будь кого, хто тобі дорогий. Вони всі стануть мішенями, якщо ти заплатиш смертежерам. Це не той урок, якому тобі варто старатися їх навчити.

 — Якщо я зроблю це, у мене не лишиться нікого. Нікого. — голос Дамблдора змінився, світ нахилився, коли голова, з очей якої дивився Гаррі, впала на старечі руки, і жахливі звуки почали долинати із не-Гарріного горла. Дамблдор ридав, наче дитина.

 — Мені сказати посланцю Волді «ні»? — голос Аластора став на диво ніжним. — Тобі не обовʼязково робити це самому, старий друже.

 — Ні…​ Я скажу це сам. Я повинен…​

* * *

Спогад обірвався, і Гаррі, шокований, швидко витяг голову з сяючої води. Він хапав ротом повітря, наче задихався.

Перехід між сценами, між дійсністю десятирічної давності і теперішньою миттю, ще раз струснув розум Гаррі. У якомусь сенсі занурення в минуле лишило Гаррі незахищеним. Розбитий, ридаючий у своєму кабінеті старий чоловік був іншою людиною, в інший час, Гаррі це розумів. Хтось мʼякший…​

До того, як все це зникло наче дим у повітрі. І повернулося тепер, сьогодні.

Давній чарівник стояв жахаючий і суровий, наче вирізьблений з каменю: борода, ніби сплетена з залізних ниток, окуляри-півмісяці, мов дзеркала, а зіниці поза ними гострі й непохитні, як чорний діамант.

 — Чи хочеш ти також побачити, як мій брат помер під закляттям Круціатус? — спитав Албус Дамблдор. — Волдеморт надіслав мені цей спогад!

 — То це тоді…​ — Гаррі було складно промовляти слова через зростаюче почуття нудоти. — Це тоді…​

Слова наче пропалювали йому горло, на нього опустилося жахливе знання, кошмарне розуміння:

 — Це тоді ви спалили Нарцису Мелфой живцем у її власній спальні.

Погляд Албуса Дамблдора був холодним, коли він відповів:

 — Тільки дурень скаже «ага» чи «а-а» на таке питання. Що має значення, то це те, що смертежери вірять, що я її вбив. І ця віра убезпечила родини всіх, хто служив Ордену Фенікса, — аж до сьогодні. Тепер ти розумієш, що накоїв? Як ти вчинив зі своїми друзями, Гаррі Поттере, і з будь-ким, хто стане на твій бік? — видавалося, що разом з тим, як голос старого чарівника ставав гучнішим, і сам він ставав ще вищим і більш жахаючим. — Ти перетворив їх усіх на мішені, і мішенями вони й залишаться! Доки ти не доведеш, єдиним можливим чином, що більше не збираєшся платити такі ціни!

 — То це правда? — Гаррі наче гудів всередині, тіло, видавалося, ставало дедалі відстороненішим. — Те, що сказав Драко. Що Нарциса Мелфой не бруднила руки, що вона тільки була дружиною Луціуса? Я розумію, що вона сприяла злочинам, але не думаю, що за це вона заслуговувала на спалення живцем.

 — Менш жорстокий вчинок не переконав би їх у тому, що я більше не вагатимусь, — голос старого чарівника не припускав жодних питань чи відмов. — Я завжди робив те, що повинен, з надмірним небажанням, і ціну за моє милосердя завжди платили інші. Аластор казав мені це від початку, але я не дослухався до нього. Я очікую, що ти такі рішення прийматимеш ліпше за мене.

 — Я здивований, — на диво рівним голосом сказав Гаррі. — Я б очікував, що смертежери помстяться якійсь іншій сімʼї світла, і цикл помсти поширюватиметься, якщо не дістати усіх одним ударом.

 — Якби моїм опонентом був Луціус, то, можливо, так і було б, — очі Дамблдора були наче кам’яні. — Мені розповіли, що Волдеморт розсміявся і проголосив своїм смертежерам, що я нарешті подорослішав і став гідним суперником. Можливо, він мав рацію. Після того дня, коли я прирік свого брата на смерть, я почав оцінювати своїх послідовників відносно одне одного, оцінював, ким я можу ризикнути, кого принести в жертву і заради чого. Дивно, але я втратив набагато менше фігур, коли усвідомив ціну кожної з них.

Вуста Гаррі були наче сковані, видавалося, йому довелося докласти чимало зусиль, щоб заговорити.

 — Але Луціус не забрав Герміону навмисно заради того, щоб вимагати викуп. З його точки зору хтось інший порушив перемирʼя. Зважаючи на це, скільки саме ґалеонів коштує Герміона? Якщо забути про цей ваш данегельд, якщо це звичайна загроза її життю, скільки мені варто було заплатити, щоб її врятувати? Десять тисяч ґалеонів? Пʼять?

Старий чарівник не відповів.

 — Кумедно, — голос Гаррі йшов хвилями, наче щось, на що дивилися крізь воду. — Того дня, коли я вперше зустрів дементора, знаєте, яким був мій найгірший спогад? Це була смерть моїх батьків. Я чув їхні голоси і все інше.

Очі Дамблдора розширилися за серпастими окулярами.

 — І є одна річ, — сказав Гаррі. — Є одна річ, про яку я думаю знову і знову. Темний Лорд дав Лілі Поттер можливість просто піти. Він сказав, що вона вільна утекти. Він сказав, що її смерть перед колискою не врятує її дитину. «Відійди, дурна жінко, якщо в тебе є бодай крапля розуму…​»

Гаррі охопив жахливий озноб, коли його власні губи промовили ці слова, але він все одно говорив далі:

 — І після того я не припиняв замислюватися, я не міг змусити себе про це не думати, чи не мав Темний Лорд рацію? Якби тільки мати відступила. Вона спробувала проклясти Темного Лорда, але це було самогубством, вона мала знати, що це було самогубство. Вона не обирала між своїм життям і моїм, вона обирала між тим, чи житиме вона, чи ми обидва загинемо! Якби тільки вона вчинила логічно і пішла геть, не зрозумійте неправильно, я люблю маму, але, Лілі Поттер була б досі жива й була б моєю матірʼю! — очі гаррі заливали сльози. — Тільки тепер я зрозумів, я знаю, що мати відчувала. Вона не могла відступити від колиски. Вона не могла! Любов не може просто піти!

Старого чарівника наче вдарили, вдарили зубилом, яке розбило його прямо посередині.

 — Що я наговорив? — прошепотів старий чарівник. — Що я тобі наговорив?

 — Я не знаю! — прокричав Гаррі. — Я також не слухав!

 — Мені…​ Мені шкода, Гаррі…​ я…​ — старий чарівник притиснув руки до обличчя й Гаррі помітив, що Албус Дамблдор плакав. — Я не мав казати тобі такі речі. Я не мав…​ обурюватися…​ через невинність твоїх поглядів…​

Гаррі ще якусь мить дивився на старого чарівника, а тоді розвернувся й пішов геть із чорної кімнати, униз сходами, через кабінет…​

 — Я й справді не розумію, чому ти й досі на його плечі, — сказав Гаррі Фоуксові.

…​за дубові двері і на спіраль, що нескінченно оберталася.

* * *

Гаррі дістався кабінету трансфігурації раніше за інших, раніше навіть за професорку Макґонегел. Перед тим у нього мав бути урок заклинань, але він навіть не намагався його відвідати. Він не знав, чи проведе професорка Макґонеґел сьогоднішній урок. Було щось лиховісне у всіх цих порожніх столах навколо нього, відсутності когось перед дошкою. Наче він стоїть один у всьому Гоґвортсі, і його друзів більше немає.

Відповідно з розкладом занять, сьогоднішній урок має бути присвячено підтримуваній трансфігурації, що її правила Гаррі вивчив напамʼять ще коли вчився перетворювати величезний камінь на крихітний діамант, що сяяв на його мізинці. Для решти класу це буде більш теоретична тема, без практики. Шкода, бо він зараз з радістю отримав би дозу трансфігураційного трансу.

Гаррі помітив, що його рука тремтіла доволі сильно, так, що йому складно було розвʼязати капшучок і дістати підручник з трансфігурації.

Ти був страшенно несправедливий із Дамблдором, сказав голос, який Гаррі називав слизеринцем. Тільки тепер це був ще й голос Економічного Чуття і, можливо, Сумління.

Гаррі опустив очі на підручник, але розділ був надто знайомим. Наче дивишся на порожні сторінки.

Дамблдор вів війну проти Темного Лорда, що він навмисно намагався зламати його, найжорстокішими способами. Дамблдорові довелося обирати між тим, щоб програти у війні, і втратою брата. Албус Дамблдор знає, і він дізнався про це найстрашнішим чином, що у ціни одного життя є межа. І він майже збожеволів, намагаючись це прийняти. Але ти, Гаррі Поттере,тиі так це знав.

 — Замовкни, — прошепотів хлопчик порожньому кабінетові, у якому не було нікого, хто міг би почути.

Ти ж вже читав був про експерименти Філіпа Тетлока, у яких людям пропонували проміняти священну цінність на мирську. Наприклад, адміністратор лікарні, якому треба було обрати, на що витратити один мільйон доларів: на печінку, яка врятує пʼятирічну дитину, чи на купівлю іншого медичного устаткування чи на платню лікарям. І учасники експерименту обурювалися й вимагали покарати адміністратора лікарні за те, що він навіть замислився про вибір. Чи ти памʼятаєш, як читав про це, Гаррі Поттере? Памʼятаєш, як вважав тих людей дурними? Бо ж якби медичне устаткування і платня лікарям не рятували життя, то який би був сенс у існуванні лікарень і докторів? А чи мав адміністратор заплатити мільярд фунтів за ту печінку, навіть якщо це означатиме, що лікарня збанкрутує наступного ж дня?

 — Замовкни! — прошепотів хлопець.

Щоразу, як ти витрачаєш гроші на те, щоб врятувати життя з якоюсь імовірністю, ти встановлюєш нижню межу грошової цінності життя. Щоразу, як ти відмовляєшся врятувати життя з якоюсь імовірністю, ти встановлюєш верхню межу грошової цінності життя. Якщо верхня й нижня межі невідповідні, ти можеш перемістити гроші й врятувати більше людей за ту саму ціну. Тож якщо ти хочеш витратити обмежену суму грошей, щоб врятувати якомога більше життів, то кожен твій вибір має бути послідовний відносноякоїсьгрошової цінності людського життя. Якщо ні, то можна перетасувати ті гроші й витратити їх правильніше. Яким сумним, яким порожнім є обурення тих, хто відмовляється зізнатися, що гроші і життя можуть порівнюватися. Бо ж все, що вони роблять — закривають шлях стратегії, що рятує найбільше людей, заради показного хизування мораллю…​

Тизнавце, і все одно сказав Дамблдорові те, що сказав.

Тинавмиснонамагався зробити йому боляче.

Він ніколи не намагався зробити болячетобі, Гаррі Поттере, жодного разу.

Гаррі опустив голову собі на руки.

Чому Гаррі сказав був те, що він сказав, сумному давньому чарівникові, який тяжко боровся і пережив більше, ніж будь-хто має колись переживати? Навіть якщо старий чарівник помилявся, чи заслуговував він на те, щоб за це йому зробили боляче, після всього, що з ним сталося? Чому якась частина Гаррі нерозсудливо злилася на старого чарівника, накидаючись на нього сильніше, ніж на будь-кого іншого, без жодної думки про те, щоб стримати себе? А тоді затихала знову, щойно Дамблдор припиняв бути поряд?

Чи це тому, що ти знаєш, що Дамблдор не завдасть удару у відповідь? Що, незалежно від того, що ти йому скажеш, хай як це буде несправедливо, він ніколи не використає свої сили проти тебе, він ніколи не ставитиметься до тебе так, як ти ставишся до нього? Оце так ти ставишся до людей, коли знаєш, що вони не завдадуть болю у відповідь? Проявляються цькувальницькі гени Джеймса Поттера?

Гаррі заплющив очі.

Наче Сортувальний Капелюх розмовляв у його голові…​

Чому ти насправді злишся?

Чого ти боїшся?

Вихор зображень промайнув розумом Гаррі. Дамблдор з минулого, що плакав, закривши обличчя руками. Теперішній старий чарівник, високий і жахаючий. Видіння Герміони, що кричить у ланцюгах, на металевому стільці, коли Гаррі залишив її дементорам. І уявлена візія жінки з довгим білим волоссям (чи була вона схожа на свого чоловіка?), спалена у вогні посеред власної спальні, на неї націлена паличка, і помаранчеве світло віддзеркалюється у серпастих окулярах.

Видавалося, Албус Дамблдор вважав, що Гаррі має бути ліпшим за нього у таких справах.

І Гаррі знав, що, скоріше за все, так і було. Зрештою, він знав математику.

Але було зрозуміло, якимось чином було зрозуміло, що прибічники утилітарної етики не грабували банки, щоб роздати гроші бідним. Кінцевим результатом відкидання усіх етичних норм не буде світ, сповнений сонечка, квіточок і щастя для всіх. Ідеєю консеквенціалізму було діяти таким чином, щоб це призвело до найкращого остаточного результату. А не так, щоб це мало один позитивний ефект і заразом зруйнувало все інше. Максимізатори очікуваної корисності також мають керуватися здоровим ґлуздом при розрахунках своїх очікувань.

Якимось чином Гаррі зрозумів це ще до того, як хтось інший попередив його, він розумів це. Ще до того, як він прочитав був про Володимира Леніна чи історію французької революції, він вже знав. Можливо про людей з добрими намірами його попередили його перші науково-фантастичні книжки. А можливо Гаррі сам просто бачив логіку. Якимось чином він від початку знав, що як він зробить крок за межі своєї етики, якою б не була причина, добре це не закінчиться.

А тоді він побачив останнє зображення. Лілі Поттер стояла перед колискою своєї дитини і зважувала різницю між можливими результатами: якщо вона залишиться й спробує проклясти свого ворога (мертва Лілі, мертвий Гаррі), якщо вона піде геть (жива Лілі, мертвий Гаррі), зважувала очікувану корисність і робила єдиний розсудливий вибір.

Вона могла б бути матірʼю Гаррі, якби вона його зробила.

 — Але людські істоти не можуть так жити, — прошепотів хлопець. — Людські істоти не можуть так жити.

Розділ 83. Неприпустимі поступки, Наслідок 1

Коли Падма увійшла до кабінету трансфігурації, половина учнів уже були там. Незвична, мертва тиша охоплювала кімнату. Гаррі Поттер сидів сам, дивлячись напівзаплющеними очима кудись вдалину.

Ходили чутки, що за версією аврорів професор із захисту багатозільнувся у Ґрейнджер, щоб напасти на Мелфоя.

Ходили чутки, що Герміону змусили дати незламну обітницю бути рабинею Драко Мелфоя.

Ходили чутки, що Герміона отримала Цілунок дементора.

Якби щось з цього було правдою, Гаррі Поттер зараз не сидів би тут! Він би…​

Падма насправді не знала, що зробив би генерал Поттер. Її мозок відмовлявся вигадати хоч щось, коли вона про це думала.

Навіть коли зайшла професорка Макґонеґел, тишу не було порушено. Професорка трансфігурації не зупиняючись підійшла до дошки, очистила її помахом руки, та почала писати.

 — Сьогодні, діти, — почала професорка трансфігурації спокійним голосом, наче нічого незвичного не сталося цього тижня, — ми вивчатимемо, яких зусиль потребує підтримка трансфігурації, і чому у вашому віці не варто навіть намагатися. Отже, оригінальна форма предмета нікуди не зникає, вона лише прихована, і, щоб підтримувати цей стан…​

 — В-вибачте, — перервала професорку Падма Патіл. Вона знала, що її голос тремтить, що все її тіло тремтить, але вона мусила спитати. — Вибачте, професорко, що сталося з міс Ґрейнджер?

Професорка припинила писати та повернулася до Падми. Погляд професорки мав би бути суворим через те, що її перервали без дозволу, але натомість її очі дивилися мʼяко.

 — Ви ще не знаєте, міс Патіл? Я очікувала, що чутки поширяться швидко.

 — Забагато чуток поширилося, — сказала Падма. — Я не знаю, що з того правда.

Мораґ Макдуґал підняла руку і, не чекаючи дозволу, сказала:

 — Я ж тобі казала, Падмо, що правдою є те, що Чарверсуд визнав Ґрейнджер винною та призначив їй Цілунок дементора як покарання. І коли завели дементора для виконання вироку, Гаррі Поттер приклеїв того до стелі та не відпускав доки…​

 — Великий Мерліне, — випалила професорка Макґонеґел. Вираз її обличчя ставав дедалі суворіший, але вона себе вгамувала. — Розгляд справи був просто сміховинний, та я не вдаватимусь у деталі. Наразі лише скажу, що міс Ґрейнджер відпочиває під наглядом мадам Помфрі та повернеться до занять уже завтра. І якщо я дізнаюся, що хтось її тривожить, то я перетворю його на скляну вазу і розібʼю.

Весь клас йойкнув від цих слів. Здивування викликала не стільки очевидна смертельність погрози, скільки порушення правил безпеки трансфігурації!

Професорка Макґонеґел повернулася назад до дошки…​

З іншої частини зали пролунав ще один голос:

 — А як щодо професора Квірела? — спитав Террі Бут. — Його заарештували?

 — Аврори лише тримають його під вартою, — відповіла професорка трансфігурації, не повертаючись до класу. — Якщо вони до завтра не повернуть нашого професора, я прохатиму директора піти та витягти його звідти. Також маю вам повідомити, що Рада опікунів призначила голосування щодо того, чи можуть битви професора Квірела проводитись і надалі.

Кевін Ентвісл спитав:

 — А генерал Мелфой? Коли він повернеться з лікарні Святого Мунґо?

Професорка трансфігурації припинила писати на дошці.

Вона знову повернулася обличчям до класу. Цього разу значно повільніше.

 — Мені дуже шкода, містере Ентвісл, — промовила професорка Макґонеґел. Здавалося, що з моменту, коли вона ввійшла до класу, на її обличчі зʼявилися нові зморшки. — Здоровʼю містера Мелфоя нічого не загрожує, як мені повідомили. На жаль, я отримала сову від батька містера Мелфоя, з якою він повідомив, що забирає сина зі школи. Боюся, містер Мелфой не повернеться у Гоґвортс.

Розділ 84. Неприпустимі поступки, Наслідок 2

Герміона Ґрейнджер прокинулася й відчула, що лежить у мʼякому, зручному ліжку Гоґвортської лікарні. Призахідне проміння сонця квадратом падало на її живіт і гріло крізь тонку ковдру. Памʼять підказувала, що навколо її ліжка повинна бути завіса (можливо не запнута), і що по той бік лежить решта володінь мадам Помфрі: інші ліжка, зайняті чи порожні, та світлі склепінчасті вікна у вирізьбленому камені стін Гоґвортсу.

Герміона розплющила очі й побачила обличчя професорки Макґонеґел, що сиділа зліва від її ліжка. Професора Флитвіка поряд не було, але це було цілком зрозуміло. Він залишався поряд із нею в камері весь ранок разом зі своїм срібним круком, що додатково захищав її від дементорів. Він безперестанно суворо дивився на аврорів зовні. Вихователь Рейвенклову забагато часу витратив на неї та, скоріш за все, мав повернутися до викладання замість вартування засудженої майже-вбивці.

Вона відчувала нудоту, жахливу нудоту, і це було не від якогось зілля. Вона заплакала б знову, але її горло боліло, очі досі пекли, а розум стомився. Вона більше не могла плакати, більше не було сил на сльози.

 — Де мої батьки? — прошепотіла Герміона виховательці Ґрифіндору.

Чомусь здавалося, що подивитися в очі батькам — це найгірша річ у світі, гірша за будь-що. Але вона все одно хотіла їх побачити.

Ніжний погляд професорки Макґонеґел трансфігурувався у щось сумне.

 — Мені шкода, міс Ґрейнджер. Хоч так було не завжди, але останніми роками ми зрозуміли, що мудріше не повідомляти батькам учнів маґлівського роду про будь-які неприємності, що трапилися з їхніми дітьми. Я раджу вам теж їм нічого не повідомляти, якщо ви хочете залишитися у Гоґвортсі без перешкод з їхнього боку.

 — Мене не відрахували? — прошепотіла дівчина, — За те, що я зробила?

 — Ні, — відповіла професорка Макґонеґел, — міс Ґрейнджер…​ ви ж чули…​ Сподіваюся, ви чули містера Поттера, коли він казав, що ви невинні?

 — Він це сказав просто так, — глухо відказала дівчина, — Ну, тобто, щоб витягти мене звідти.

Старша відьма рішуче захитала головою.

 — Ні, міс Ґрейнджер. Містер Поттер впевнений, що ваші спогади було змінено, що дуелі взагалі не було. Директор підозрює, що, можливо, була задіяна темна магія, що це ваша рука наклала закляття, але без вашої на те волі. Навіть професор Снейп вважає цю справу неможливою, хоча він і не може заявити це публічно. Він припустив, що на вас могли бути використані маґлівські наркотики.

Очі Герміони порожньо втупилися в професорку трансфігурації. Вона розуміла, що щойно дізналася щось дуже важливе, але ніяк не могла знайти досить сил, щоб обробити цю інформацію мозком.

 — Авжеж ви в це не вірите? — спитала професорка Макґонеґел. — Міс Ґрейнджер, ви не можете думати про себе як про вбивцю!

 — Але ж я…​ — її бездоганна памʼять швидко почала відтворювати той епізод вже в тисячний раз: Драко Мелфой зверхньо каже, що вона ніколи б його не перемогла, якби він не був утомлений, і починає доводити це, танцюючи як дуеліст поміж захищених чарами трофеїв, поки вона відчайдушно ухиляється, аж поки останнє закляття не відкидає її на стіну та ріже їй щоку. А потім…​ Потім вона…​

 — Але ж ви памʼятаєте, як робили це, — сказала старша відьма з повним співчуття поглядом. — Міс Ґрейнджер, немає жодної потреби дванадцятирічній дівчинці мати ці жахливі спогади. Лише скажіть слово, і я миттю заблокую їх.

Ці слова були наче склянка теплої води, виплеснута їй на обличчя.

 — Що?

Професорка Макґонеґел вийняла свою паличку жестом настільки відточеним та швидким, наче просто вказала пальцем.

 — Я не можу пропонувати вам повністю позбутися цих спогадів, міс Ґрейнджер. — промовила професорка трансфігурації зі звичайною для неї чіткістю. — В них може бути заховано важливі деталі. Але є варіація чарів памʼяті, які можна обернути, і я з радістю накладу їх на вас.

Герміона дивилася на паличку, відчуваючи хвилю надії вперше за останні два дні.

Нехай цього ніколи не було заклинала вона знову й знову, щоб сам час повернувся назад і стер те жахливе рішення, яке вже неможливо було виправити. Блокування її спогадів не було тим самим, але все одно це було б полегшенням…​

Вона подивилася у добре обличчя професорки Макґонеґел.

 — Ви справді вважаєте, що я цього не робила? — вимовила Герміона. Її голос тремтів.

 — Я впевнена, що ви ніколи б не зробили такого з власної волі.

Під ковдрою руки Герміони вчепилися в простирадло.

 — Гаррі не вважає мене винною?

 — На думку містера Поттера всі ваші спогади було сфабриковано. І я схиляюся до того, щоб із ним погодитися.

Після цього стиснуті пальці Герміони відпустили простирадло, і вона відкинулася назад на ліжко, з якого вже була підвелася.

Ні.

Вона нікому нічого не сказала.

Вона прокинулася була, памʼятаючи, що сталося попередньої ночі. І це було наче…​ наче…​ Вона не могла знайти слів, наче що це було. Але вона знала, що Драко Мелфой уже був мертвий. І вона нікому нічого не сказала. Не пішла до професора Флитвіка і не зізналася. Вона просто одягнулася й спустилася на сніданок, намагаючись поводитися нормально, — так, щоб ніхто не здогадався. І вона знала, що це було неправильно, і Неправильно, і жахливо, страшенно НЕПРАВИЛЬНО. Але ж вона була така налякана…​

Навіть якщо Гаррі Поттер мав рацію, навіть якщо дуель з Драко Мелфоєм була вигадкою, цей вибір вона зробила самостійно. Вона не заслужила забути чи бути прощеною за це.

І якби вона таки вчинила була правильно й одразу пішла до професора Флитвіка, то можливо це б…​ допомогло якимось чином. Можливо, всі побачили б, що вона шкодує про той вчинок, і Гаррі не довелося б пожертвувати усім своїм статком задля її порятунку…​

Герміона заплющила очі, стисла повіки якомога сильніше. Вона не могла дозволити собі заплакати ще раз.

 — Я погана людина, — промовила вона з тремтінням у голосі. — Я нікчема, я зовсім не героїня…​

Голос професорки Макґонеґел пролунав різко, наче Герміона припустилася страшної помилки, коли виконувала домашнє завдання з трансфігурації.

 — Годі цих дурниць, міс Ґрейнджер! Поганий той, хто таке зробив з вами. А стосовно бути героїнею…​ Що ж, міс Ґрейнджер, ви вже чули мою думку щодо молодих дівчат, які намагаються втягнути себе в такі справи ще до їхнього чотирнадцятиліття. Тому я не збираюся знову читати вам лекції. Але я збираюся сказати, що ви потрапили в абсолютно смертельну пригоду, яку ви пережили так, як жодна з відьом вашого віку не змогла б. Сьогодні ви можете плакати стільки, скільки забажаєте. Завтра ж ви повертаєтеся до занять.

Тієї миті Герміона зрозуміла, що професорка Макґонеґел не зможе їй допомогти. Вона потребувала, щоб хтось її насварив. Неможливо виправдати того, кого не звинувачують. А професорка Макґонеґел ніколи б її не звинуватила. Вона ніколи не звалила б такий тягар на маленьку дівчинку з Рейвенклову.

З цим їй не допоможе навіть Гаррі Поттер.

Герміона відвернулася від професорки Макґонеґел, скрутившись на лікарняному ліжку.

 — Будь ласка, — прошепотіла вона, — Я хочу поговорити з директором…​

* * *

 — Герміоно.

Герміона розплющила очі вдруге й побачила сповнене турботи обличчя Албуса Дамблдора, що схилявся над її ліжком і мав такий вигляд, наче це він проплакав весь цей час, хоч це й було неможливо. Герміона відчула різкий докір сумління через те, що так потурбувала директора.

 — Мінерва повідомила, що ти бажаєш поговорити зі мною, — промовив старий чарівник.

 — Я…​ — несподівано Герміона усвідомила, що вона не знає, що сказати. Голос її підвів, і єдине, що в неї вийшло, це заїкання. — Я…​ М-мені…​

Якимось чином її тон зміг передати те слово, що вона більше не могла вимовити.

 — Шкода? — перепитав Дамблдор. — Чому? За що тобі повинно бути шкода?

Їй довелося вичавлювати з себе слова.

 — Ви сказали Гаррі…​ що він не повинен платити…​ І я не повинна була…​ не повинна була робити, як казала професорка Макґонеґел. Я не повинна була торкатись його палички…​

 — Дорогенька, — мовив Дамблдор, — якби ти не дала обітницю служити роду Поттерів, Гаррі одноосібно атакував би Азкабан і, цілком можливо, переміг би. Цей хлопчисько обирає слова дуже обережно, але я ніколи не чув від нього брехні. І Хлопчик-Що-Вижив має силу, якої Темний Лорд ніколи не відав. Він би справді спробував знищити Азкабан, навіть ціною власного життя, — голос старого чарівника став мʼяким та лагідним. — Ні, Герміоно, тобі немає у чому себе звинувачувати.

 — Я могла б змусити його не робити цього.

Очі Дамблдора на мить зблиснули, та втома швидко повернулася до них.

 — Справді, міс Ґрейнджер? Може тобі варто бути директоркою замість мене, бо навіть я не маю такої влади над впертими дітьми.

 — Гаррі пообіцяв…​ — вона затнулася. Страшну правду було нелегко вимовити. — Гаррі Поттер пообіцяв мені…​ Що не буде мені допомагати…​ Якщо я накажу йому не робити цього.

Запала тиша. Герміона усвідомила, що навколишній шум лікарні, що чувся під час її розмови з професоркою Макґонеґел, зник, коли Дамблдор її розбудив. З ліжка вона могла бачити лише стелю та склепіння вікна на одній стіні, але нічого в її полі зору не рухалося, і якщо там і були якісь звуки, то вона їх не чула.

 — Ага, — мовив Дамблдор. Старий чарівник важко зітхнув. — Думаю, цілком можливо, що хлопець таки дотримався б своєї обіцянки.

 — Я могла…​ Могла б…​

 — Відправитися до Азкабану з власної волі? — закінчив Дамблдор. — Міс Ґрейнджер, це більше, ніж я міг би просити будь-кого взяти на себе.

 — Але ж…​ — Герміона ковтнула слину. Вона ніяк не могла пропустити повз вуха лазівку, бо кожен, хто мав пройти через двері-портрет гуртожитку Рейвенклову, швидко вчиться бути уважним до формулювань. — Але ж це й не більше, ніж ви могли б взяти на себе.

 — Герміоно…​ — почав був старий чарівник.

 — Чому? — перебив його голос Герміони. Тепер, здавалося, слова звучали без участі її розуму. — Чому я не змогла бути хоробрішою? Я збиралася стати перед дементором…​ для Гаррі…​ ну, тобто раніше, у січні…​ То чому…​ Чому ж…​ Чому я…​

Чому думка, що її відправлять до Азкабану, повністю її розбила, чому вона тоді забула все, що значить бути Хорошою…​.

 — Моя дорога дівчинко, — мовив Дамблдор. Блакитні очі за серпастими окулярами показували повне розуміння її відчуття провини. — Я й сам не зміг би впоратися краще в мій перший рік у Гоґвортсі. Так само, як ти добра до інших, будь доброю і до себе.

 — Отже я таки вчинила погано, — чомусь їй потрібно було це сказати, щоб хтось їй це сказав, навіть якщо вона вже знала це.

Запала тиша.

 — Слухай, юна рейвенкловко, — почав старий чарівник, — слухай мене уважно, бо я скажу тобі істину. Більшість злодіїв не вважають себе лихими. Запевне, більшість бачать себе героями історій, що вони пишуть. Колись я вважав, що найбільше зло, вчинене у цьому світі, було вчинене в імʼя загального блага. Я помилявся. Жахливо помилявся. У цьому світі є зло, якому відомо, що воно лихе, і яке ненавидить усе добре з усієї сили. Усе хороше воно бажає знищити.

Герміона здригнулася в ліжку — чомусь слова Дамблдора здавалися дуже реальними.

Старий чарівник говорив далі:

 — Ти — одна з хороших частин цього світу, Герміоно Ґрейнджер, і тому те зло ненавидить і тебе теж. Якби ти стійко витримала це випробування, то воно било б тебе сильніше й сильніше, доки ти б не похитнулася. Не думай, що героїв неможливо зламати! Просто розбити нас трішки складніше, Герміоно, — очі старого чарівника стали такими суворими, якими вона їх ніколи не бачила. — Коли ти вже багато годин виснажений, коли біль та смерть не ймовірність, а певність, тоді найскладніше бути героєм. Якщо я таки маю сказати правду — так, зараз я б не похитнувся перед можливістю відправитися в Азкабан. Але, коли я був першокласником у Гоґвортсі…​ Я б стрімголов тікав від дементора, якому ти протистояла, бо мій батько загинув у Азкабані, і я їх боявся. Знай це! Зло, що напало на тебе, зламало б кожного, навіть мене. Лише Гаррі Поттер матиме сили протистояти цьому жаху, коли набуде своєї повної могутності.

Герміона більше не мала сил дивитися в бік старого чарівника. Вона дозволила голові впасти назад на подушку, з якої вона втупилася у стелю, намагаючись перетравити все це.

 — Навіщо? — голос Герміони знову тремтів. — Навіщо комусь бути таким лихим? Я не розумію.

 — Мене теж це цікавило, — промовив Дамблдор сповненим смутку голосом. — Три десятиліття я цікавився, і досі не розумію. Нам з тобою ніколи цього не зрозуміти, Герміоно Ґрейнджер. Але тепер я хоча б знаю, що справжнє зло сказало б на свій захист, якби ми могли його спитати, чому воно є злом. Воно б відповіло: «Чом би й ні»?

На мить всередині неї спалахнуло обурення.

 — Існують мільйони причин, чому ні!

 — Так і є, — почула вона голос Дамблдора. — Мільйон причин, і навіть більше. Ми завжди знатимемо ці причини. Ти і я. Якщо ж ти наполягаєш на такому формулюванні…​ Хай буде так, Герміоно, сьогоднішнє випробування тебе зламало. А от що відбувається після цього — теж є частиною того, щоб бути героїнею. Якою ти є, Герміоно Ґрейнджер, і якою завжди лишатимешся.

Вона знову підняла голову і втупилася в нього.

Старий чарівник підвівся біля її ліжка. Його срібна борода потяглася до низу, коли Дамблдор поважно вклонився їй та залишив її.

Вона й далі дивилася в те місце, з якого зник старий чарівник.

Це мало б щось значити для неї, мало б розчулити її. Мало б дати їй краще себе почувати всередині. Бо Дамблдор, що досі виглядав таким упертим, нарешті визнав її героїнею.

Вона нічогісінько не відчувала.

Герміона знову відкинулася на ліжко, як тут увійшла мадам Помфрі та дала їй випити щось, що припікало її губи так, наче опік від гострої їжі, пахло навіть гарячіше, і мало не схожий ні на що смак. Це нічого не значило для неї. Вона й далі вдивлялася у віддалені камені, з яких було складено стелю.

* * *

Мінерва чекала, роблячи все можливе, щоб не вештатися біля дверей Гоґвортської лікарні. Вона завжди подумки називала ці двері «зловісна брама», коли була дитиною у Гоґвортсі. І зараз вона не могла не згадати цю назву. Занадто багато поганих новин тут прозвучало…​

Албус вийшов. Старий чарівник без зупинки покрокував убік кабінету професора Флитвіка. Мінерва пішла слідом.

Професорка Макґонеґел прочистила горло.

 — Все зроблено, Албусе?

Старий чарівник стверджувально кивнув.

 — Якщо якусь ворожу магію будуть накладати на неї, чи якийсь дух торкнеться її, я знатиму і прийду.

 — Я поговорила з містером Поттером після уроку трансфігурації, — повідомила професорка Макґонеґел. — Він вважає, що міс Ґрейнджер варто перевестися з Гоґвортсу до Бобатону.

Старий чарівник захитав головою:

 — Ні. Якщо Волдеморт справді жадає уразити міс Ґрейнджер — він неймовірно наполегливий. Його слуги повертаються до нього, він не міг витягти Белатрису сам. Навіть Азкабан не збереже від його злих намірів. А щодо Бобатону — ні, Мінерво. Я не думаю, що Волдеморт здатен захоплювати тіла часто чи робити це з сильнішими жертвами. Інакше цей рік пройшов би зовсім по-іншому. Та й Гаррі Поттер тут — той, кого Волдеморт має боятися, визнає він це чи ні. Тепер, коли я наклав на неї захисні чари, міс Ґрейнджер значно безпечніше в Гоґвортсі, ніж деінде.

 — Містер Поттер піддає це сумніву, — сказала Мінерва. Вона не змогла повністю подолати різкий тон свого голосу — існувала частина її, що була повністю згодна з цими сумнівами. — За його словами, здоровий ґлузд підказує, що міс Ґрейнджер повинна продовжити навчання де завгодно, але не у Гоґвортсі.

Старий чарівник зітхнув.

 — Боюся хлопчик провів забагато часу серед маґлів. Завжди вони шукають безпеки, завжди вони уявляють, що її можливо досягти. Якщо міс Ґрейнджер не може бути в безпеці всередині нашої фортеці, то їй не стане безпечніше й поза її стінами.

 — Здається, не всі так вважають, — відповіла професорка Макґонеґел. То був майже найперший лист, що вона помітила була, поглянувши на стіл. Конверт з найкращого пергаменту, запечатаний срібно-зеленим воском, тисненим зображенням змії, що випросталася й зашипіла на неї. — Я отримала сову від лорда Мелфоя. Він забирає свого сина з Гоґвортсу.

Старий чарівник кивнув, але не сповільнив ходи.

 — Гаррі вже знає?

 — Так, — її голос затнувся на мить, як вона згадала вираз обличчя Гаррі. — Після уроку містер Поттер зробив комплімент лордові Мелфою за безперечно розумне рішення і додав, що напише листа мадам Лонґботом з порадою зробити те саме з її онуком на випадок, якщо він є наступною цілю. Якщо ж опікун містера Лонґботома достатньо безтурботний, щоб залишити його в Гоґвортсі, містер Поттер вимагає надати тому часоворот, плащ-невидимку, мітлу та капшучок, щоб все це носити. А також перстень на палець ноги з аварійним летиключем, що відніс би його у безпечне місце на випадок, коли б хтось викрав містера Лонґботома та вивів із зони дій захисних чарів Гоґвортсу. Я відповіла містерові Поттеру, що не думаю, що Міністерство схвалить таке використання часоворотів, на що той сказав, що ми не повинні питати дозволу. Наскільки я можу судити, він попросить того ж і для міс Ґрейнджер, якщо вона залишиться. А щодо самого містера Поттера, то він просить тримісну мітлу для постійного зберігання в його капшучку.

Вона не була вражена списком заходів безпеки. Схвалила кмітливість, але не була вражена. Врешті-решт вона була майстринею трансфігурації. Але все одно тривожні мурашки пробігли по її спині від думки, що Гаррі Поттер тепер вважає Гоґвортс настільки ж небезпечним, наскільки й дослідження чарів.

 — Відділ таємниць нелегко обійти, — сказав Албус. — А щодо іншого…​ — здалося старий чарівник трішки осунувся. — Ми могли би дати хлопцю те, що він просить. І я також накладу захисні чари на Невіла й напишу Авґусті, щоб вона наказала йому залишитися тут під час канікул.

 — І ще останнє, — продовжила професорка, — Містер Поттер каже, і це цитата, Албусе, хай який магніт для темних чарівників директор зберігає тут, він має негайно винести його зі школи, — цього разу вона не приховувала різкий тон свого голосу.

 — Я просив того ж у Фламеля, — мовив Албус, біль відчувався в його голосі. — Але майстер Фламель відповів, що навіть він більше не може безпечно ховати камінь, що Волдеморт здатен знайти камінь, де б його не було сховано, і що він не погоджується зберігати камінь ніде, окрім Гоґвортсу. Мінерво, мені шкода, але ми вимушені на це йти…​ Вимушені!

 — Дуже добре, — відповіла професорка Макґонеґел. — Але, як на мене, містер Поттер має рацію щодо кожного пункту.

Старий чарівник зиркнув на неї, його голос затинався, поки він говорив:

 — Мінерво, ти знаєш мене довше, ніж будь-хто з нині живих…​ Скажи мені, чи мене вже втрачено у темряві?

 — Що? — випалила професорка Макґонеґел з неприхованим дивуванням. Потім додала: — О, Албусе, ні!

Губи старого чарівника стислися перед тим, як він знову заговорив.

 — Задля загального блага. Я стільки пожертвував заради загального блага. Сьогодні я майже прирік Герміону Ґрейнджер до Азкабану заради загального блага. І сьогодні я відчув…​ сьогодні я зрозумів…​ що обурююся через безневинність, якої я вже не маю…​ — голос старого чарівника затих. — Зло вчинене в імʼя добра. Зло вчинене в імʼя зла. Що гірше?

 — Ти кажеш дурниці, Албусе.

Старий чарівник глянув на неї ще один раз перед тим, як його очі продовжили дивитися вперед.

 — Скажи мені, Мінерво…​ Чи ти тоді зупинилася на мить, щоб обдумати всі наслідки, коли давала міс Ґрейнджер інструкції щодо обітниці служити роду Поттерів?

Вона мимоволі зойкнула, коли зрозуміла, що вона накоїла…​

 — Отже ні. — Албусові очі посумнішали. — Ні, Мінерво, тобі не треба вибачатися. Все добре. Після того, що ти сьогодні бачила…​ Якщо ти тепер в першу чергу вірна Гаррі Поттерові, а не мені, тоді все добре й правильно, — вона відкрила була рота, щоб заперечити, але Албус продовжив говорити, не давши їй нагоди вставити слово. — Авжеж…​ Авжеж, якщо темний лорд, якого має перемогти Гаррі Поттер, коли набере повної сили, усе ж таки не Волдеморт…​

 — Тільки не це знову! — відрізала Мінерва. — Албусе, це був Відомо-Хто, не ти, хто позначив його. Немає жодного можливого варіанту, в якому б у пророцтві йшлося про тебе!

Старий чаклун кивнув, але його погляд був відстороненим, сфокусованим лише на шляху попереду.

* * *

Камера для затриманих точнісінько в центрі відділу дотримання магічних законів була розкішно мебльована. Скоріше як нагадування про речі, які дорослі чарівники сприймають як належне, ніж прояв піклування про увʼязнених. Там було самовідкидне самогойдальне крісло, сповнене плюшевих вишитих самопідігрівальних подушок. Там була книжкова шафа, що була наповнена випадковими книжками, врятованими з секції товарів зі знижкою, а також повна полиця древніх журналів, включно з одним виданням 1883 року. Туалетне приладдя, щоправда, не було настільки ж розкішним, але всередині кімнати діяли чари, що ставили процес, так би мовити, на паузу. Вас не збиралися відпускати туди, де вартовий аврор не бачитиме вас. Але, окрім цього, це була доволі приємна маленька камера. Гоґвортського професора із захисту затримали — не заарештували і навіть не залякували. Не було жодних підстав, щоб його у чомусь звинуватити…​ окрім того, що в Гоґвортській школі чарів та чаклунства було скоєно жахливий та незвичний злочин, і, враховуючи всі попередні випадки, ставки були пʼять до одного, що поточний професор із захисту якимось чином з цим повʼязаний. Варто додати, що ніхто з ВДМЗ не мав жодної здогадки ким є насправді професор із захисту, і також те, що цей чоловік буквально чхав на всі спроби ідентифікувати його справжню особистість. Та ні, вони ще не відпустили «Квіріна Квірела» назад до Гоґвортсу.

Прокажемо це ще раз, для виразності:

Професор із захисту.

Був затриманий.

У камері.

Професор із захисту витріщався на вартового аврора та мугикав.

Професор із захисту не промовив жодного слова, відколи його завели до цієї камери. Він лише мугикав.

Мугикання почалося як проста дитяча колискова — та, що в маґлівській Британії починається словами «Колискова на добраніч…​»

Він мугикав цю мелодію без варіацій, знову й знову, цілих сім хвилин, щоб закріпити схему, що лежить в її основі.

Потім музичний мотив почав набирати розвитку. Фрази промугикані заповільно, з довгими паузами між ними. Так, що мозок слухача безпомічно чекав і чекав наступної ноти, наступної фрази. А потім, коли фраза нарешті звучала, то вона була настільки не в тон, настільки неймовірно, жахливо не в той тон, не просто не в ту ноту після попередньої фрази, а звучала в такому тембрі, що не відповідала жодній ноті. Складалося враження, що ця особа свідомо годинами тренувала мугикання, аби досягти такого досконалого анти-тембру.

Воно було настільки ж подібне до музики, наскільки лячний мертвий голос дементора подібний до людської мови.

І це жахливе, кошмарне мугикання неможливо було ігнорувати. Воно скидалося на знайому колискову, але непередбачувано відступало від тієї мелодії. Воно встановлювало очікування, а потім порушувало їх. Без жодної повторюваної схеми, що дозволила б цьому мугиканню поступово стати фоном. Мозок слухача не спроможний уберегти себе ні від очікування логічного закінчення цих анти-музичних фраз, ні від того, щоб помічати ті несподівані відступи.

Єдине можливе пояснення тому, як зʼявився такий принцип мугикання, це те, що він був навмисне спроєктований якимось невимовно жорстоким генієм, який прокинувшись одного дня відчув нудьгу від звичайних тортур і вирішив перевірити себе: чи зможе він розхитати чиюсь психіку, обмеживши себе лише мугиканням.

Аврор вислуховував це немислиме, огидне мугикання чотири години, поки на нього витріщалося велетенське, холодне, смертельне єство, що вселяло страх однаково, коли він дивився прямо на нього і коли воно лише потрапляло на край бокового зору…​

Мугикання зупинилося.

Було довге очікування. Достатньо часу, щоб хибна надія зʼявилася, зросла та була розчавлена спогадами про попередні розчарування. А потім тиша тривала далі й далі, і та надія нестримно зросла знову…​

Мугикання почалося знову.

Щось в авророві надломилося.

Зі свого поясу аврор узяв дзеркало, торкнувся до нього, і сказав:

 — Це молодший аврор Арджун Алтуне. Звертаюся до коду РД-Л20 у камері номер три.

 — Коду РД-Л20? — перепитало дзеркало з нотками здивування. Прозвучав шелест гортання сторінок, і нарешті: — Ви хочете бути заміненим, бо увʼязнений намагається застосовувати до вас психологічний тиск і йому це вдається?

(Амелія Боунз дійсно дуже далекоглядна.)

 — Що саме увʼязнений сказав тобі? — спитало дзеркало.

(Це питання не є частиною процедури РД-Л20, але, на жаль, Амелія Боунз забула вказати пряму інструкцію про те, що черговий офіцер не повинен його ставити.)

 — Він…​ — мовив аврор та знову поглянув на камеру. Професор із захисту тепер відкинувся на кріслі та виглядав доволі розслаблено. — Він витріщався на мене! І ще мугикав!

Запала тиша.

Дзеркало знову заговорило.

 — І ти звертаєшся до коду РД-Л20 через це? Ти впевнений, що просто не намагаєшся ухилитися від чергування?

(Амелію Боунз оточують ідіоти.)

 — Ви не розумієте! — закричав аврор Алтуне. — Це по-справжньому огидне мугикання!

Дзеркало передало звук приглушеного сміху на тлі, що звучав, наче сміялися декілька людей. Далі знову зазвучав голос.

 — Містер Алтуне, якщо ти не хочеш, щоб тебе розжалували до помічника молодшого аврора, я раджу стулити пельку та повертатися до роботи…​

 — Відставити, — втрутився суворий голос, що лунав трошки віддалено через відстань до дзеркала.

(Ось чому Амелія Боунз часто сиділа в координаційному центрі ВДМЗ, заповнюючи обовʼязкову писанину на вимогу Міністерства.)

 — Аврор Алтуне, — звернувся суворий голос, що здавалося ставав все ближче до дзеркала, — вас скоро підмінять. Аврор Бен Ґутіррез, процедура за кодом РД-Л20 не передбачає питань про причини запиту. Вона велить вам замінити аврора, що звертається до цього коду. Якщо я виявлю, що аврори зловживають цим, я зміню процедуру так, щоб запобігти цьому…​ — дзеркало різко замовкло.

Аврор розвернувся, щоб тріумфально подивитися у бік, де поточний професор із захисту Гоґвортсу розкинувся у мʼякому кріслі.

Цей чоловік раптом промовив перші слова з того моменту, як він увійшов до камери.

 — До побачення, містере Алтуне, — промовив професор із захисту.

Декілька хвилин потому двері камери для затриманих відчинилися, і всередину увійшла сива жінка, одягнена у форму аврора червоного відтінку без жодних знаків розрізнення чи візерунків. Вона несла чорну шкіряну теку під лівою пахвою.

 — Ваше чергування завершено, — відрізала стара жінка.

Була певна затримка, поки аврор Алтуне намагався зрозуміти, що відбувається. Короткий кивок та різкий простий жест пальцем на двері перервали його вагання.

 — Доброго вечора, мадам директор, — привітався професор із захисту.

Амелія Боунз вдала, що не чула цього, натомість стрімко сіла у щойно звільнене крісло. Стара відьма розгорнула чорну теку, її очі пробіглися вкладеними пергаментами.

 — Можливі свідчення про особистість поточного гоґвортського професора із захисту, укладені аврором Робардсом, — вона перегорнула титульний аркуш та відклала його вбік. — Професор із захисту повідомив, що його було розподілено до Слизерину. Він заявив, що його родину вбив Волдеморт. Сказав, що він навчався у центрі бойових мистецтв у маґлівській Азії, який було знищено Волдемортом. Наш запит щодо цього, відправлений до департаменту міжнародної магічної співпраці, визначив цей інцидент як справу Оні 1969-го року, — ще один пергамент відкладено вбік. — Також цей професор із захисту виголосив перед учнями найбільш провокаційну промову якраз перед святками, в якій він засуджував попередні покоління через їхню неспроможність обʼєднатися проти смертежерів, — стара відьма відірвала погляд від шкіряної теки. — Мадам Лонґботом пройнялася промовою і наполягала, щоб я прочитала її повністю. Слова здалися мені дуже знайомими, хоч тоді я так і не змогла згадати, чому. Але ж тоді я гадала, що ти мертвий.

Голова силових структур чаклунської Британії тепер уважно вдивлялася в поточного гоґвортського професора із захисту через скляну, підсилену чарами панель, що їх розділяла. Чоловік почав вдивлятися у відповідь без будь-яких проявів занепокоєння.

 — Я не називатиму жодних імен, — сказала стара відьма, — але я розповім історію, і подивимося, чи вона звучатиме знайомо, — Амелія Боунз знову поглянула вниз, перегортаючи черговий пеграмент. — Народився у 1927 році, вступив до Гоґвортсу в 1938 році, був розподілений до Слизерину, закінчив школу в 1945 році. Поїхав у післядипломну подорож закордон та зник під час відвідування Албанії. Вважався мертвим до 1970 року, коли він несподівано повернувся до чаклунської Британії без жодних пояснень двадцятипʼятирічної відсутності. Тримався осторонь від родини та друзів, живучи в ізоляції. В 1971 році під час відвідування алеї Діаґон відбив спробу Белатриси Блек викрасти дочку міністра магії, використавши при цьому смертельне прокляття, щоб убити двох з трьох її поплічників-смертежерів. Що сталося після цього, знає уся Британія — чи треба мені продовжувати? — стара відьма знову підвела погляд зі своєї теки. — Що ж, добре. Відбулося засідання Чарверсуду щодо використання цим парубком смертельного прокляття, під час якого його було виправдано, не в останню чергу завдяки зусиллям його бабусі, голови його роду. Він примирився зі своєю родиною, і вони зібрали увесь рід, щоб відзначити його повернення. Почесний гість, що прибув на зібрання з запізненням, знайшов всю родину вбиту смертежерами. Було вбито навіть домашніх ельфів. І тепер він, наймолодший син родини, став останнім живим нащадком найдавнішого роду.

Професор із захисту ніяк на це не відреагував. Хіба що його очі примружилися, наче від утоми.

 — Парубок посів місце представника свого роду у Чарверсуді, приєднавшись до непохитних голосів проти Відомо-Кого. Декілька разів він очолював бій проти смертежерів, використовуючи майстерну тактику та проявляючи неординарну силу. Люди почали називати його наступним Дамблдором. Вважалося, що він стане міністром магії після падіння Темного Лорда. Третього липня 1973 року він не зʼявився на ключове засідання Чарверсуду, і більше його ніхто не бачив. Ми вважали, що Відомо-Хто убив його. Це був серйозний удар для всіх нас. Справи пішли кепсько з того дня, — стара відьма запитально на нього поглянула: — Я теж тебе оплакувала. Що тоді сталося?

Плечі професора із захисту злегка ворухнулися — ледь помітне знизування.

 — Ви робите забагато припущень, — мʼяко заговорив професор із захисту. — Я особисто вважав би, що той чоловік загинув багато років тому. Якщо ж він таки живий, тоді є очевидним, що він не хоче розголосу цього факту і має достатньо причин залишатися в тіні. Здається, той чоловік став колись вам у пригоді, — губи професора вигнулися у цинічну посмішку. — Але я вже не дивуюся, коли вдячність швидкоплинна. Ви вимагатимете від нього ще більшого, ніж він зробив?

Стара відьма відкинулася у своє крісло вартового аврора, виглядаючи розчарованою, можливо навіть ображеною.

 — Ні…​ — відповіла вона після паузи. Її пальці вистукували по шкіряній теці — ви подумали б «знервовано», якби могли припустити, що Амелія Боунз може хоч колись бути знервованою. — Але ж твій рід…​ Залишилося не так багато найдавніших родів…​

 — Для цієї країни нічого не змінить те, що найдавніших родів залишатиметься не вісім, а сім.

Стара відьма зітхнула.

 — Що Дамблдор думає про це?

Чоловік у камері для затриманих захитав головою.

 — Він не знає, хто я такий, і пообіцяв не питати.

Брови старої відьми піднялися.

 — Як же він тоді представив тебе захисним чарам Гоґвортсу?

Легка посмішка.

 — Директор накреслив коло і сказав Гоґвортсу, що той, хто стоїть у межах цього кола, є професором із захисту. До речі, — його тон став нижчим і сухішим, — я пропускаю заняття, директорко Боунз.

 — Ти подеколи…​ відпочиваєш у дуже дивний спосіб. Про це теж є у звіті. І, видається, ти відпочиваєш дедалі частіше щодня, — пальці старої відьми знову застукали по теці. — Я не пригадую, щоб читала десь про такі симптоми, але, коли хтось чує про таке, то уявляє…​ бій з темними чаклунами та ураження страшними прокляттями…​

Професор із захисту ніяк не відреагував.

 — Тобі потрібна допомога цілителя? — спитала Амелія Боунз. Вона не втримала маски — біль ясно проявився у її очах. — Чи є хоч щось, що я могла б зробити для тебе?

 — Я погодився викладати захист у Гоґвортсі, — просто відповів чоловік з камери. — Робіть висновки, мадам. Я пропускаю заняття, яких лишилося не так багато. Я зараз же повернуся до Гоґвортсу.

* * *

Коли Герміона прокинулася втретє (хоч здавалося, що вона заплющила очі всього на якусь мить), сонце було ще нижче на небі, майже повністю сіло. Вона почувалася трішки більш живою та, на диво, більш виснаженою. Цього разу вже професор Флитвік стояв біля її ліжка та трусив її плече. Біля нього зависла в повітрі повна паруючої їжі таця. Чомусь вона була подумала, що Гаррі Поттер мав би сидіти коло її ліжка, але його там не було. Чи це їй наснилося? Вона не могла пригадати, щоб їй хоч щось снилося.

Виявилося (зі слів професора Флитвіка), що Герміона пропустила вечерю у Великій залі, та її розбудили, щоб вона поїла. Після цього вона зможе повернутися до рейвенкловської спальні, до її ліжка, та доспати залишки ночі.

Вона їла в тиші. Якась її частина хотіла спитати професора Флитвіка чи він вважає, що її спогади було змінено, чи таки вона спробувала вбити Драко Мелфоя з власної волі…​

…​як вона й памʼятала…​

…​але більша її частина боялася дізнатися. Страх дізнатися був поганим знаком, згідно з Гаррі Поттером та його книгами. Але її розум почувався втомленим, побитим, і вона не могла зібратися з силами, щоб це побороти.

Коли вона та професор Флитвік вийшли з лікарні, вони наткнулися на Гаррі Поттера, що сидів перед дверима зі схрещеними ногами, спокійно читаючи підручник з психології.

 — Далі я проведу її, — промовив Хлопчик-Що-Вижив. — Професорка Макґонеґел дозволила.

Професор Флитвік начебто згодився на це та пішов собі після спрямування суворого погляду на них обох. Вона не могла уявити, що міг значити цей суворий погляд, окрім «більше не намагайтеся вбивати інших учнів».

Кроки професора Флитвіка стихли, і вони залишилися стояти вдвох біля дверей лікарні.

Вона подивилася в зелені очі Хлопчика-Що-Вижив, кучму волосся, що аж ніяк не приховувала шраму на його чолі. Вона подивилася на обличчя хлопчика, що віддав був всі статки, щоб врятувати її, не вагаючись жодної миті. Всередині неї вирували почуття: провина, сором, збентеження та інші. Але жодних слів. Не було нічого, що вона спромоглася б сказати.

 — Отже, — зненацька почав Гаррі. — Я швидко прогледів свої підручники з психології, щоб дізнатися, що там пишуть про посттравматичний синдром. У старих книжках пишуть, що ти повинна якомога швидше проговорити свої переживання з кимось, хто зможе вислухати. Новіші дослідження вказують на те, що, провівши низку дослідів, вони виявили, що розмова про переживання одразу після події насправді шкодить. Зʼясувалося, що насправді тобі потрібно віддатися природному імпульсу твого мозку до пригнічення спогадів і просто не думати про це деякий час.

Це прозвучало так буденно — так схоже на те, як вони з Гаррі зазвичай спілкувалися, що вона відчула, як несподівано клубок підступив до горла.

Ми не мусимо про це говорити. Це більш-менш те, що Гаррі мав на увазі. Це відчувалося як шахрайство, навіть як брехня. Нічого не було нормально. Те, що було зіпсоване, залишилося жахливо зіпсованим. Все несказане досі треба було сказати.

 — Добре, — сказала Герміона, бо більше не було чого казати. Нічого взагалі.

 — Мені шкода, що мене не було поряд, коли ти прокинулася, — мовив Гаррі, коли вони почали йти. — Мадам Помфрі мене б не впустила, тож я залишився тут, — він сумно злегка знизав плечима. — Гадаю, мені варто було б налагоджувати звʼязки з громадськістю, але…​ чесно, я ніколи не мав у цьому успіху. Я просто починаю грубити людям.

 — Наскільки все погано? — їй здавалося, що її голос повинен звучати наче шепіт, буркотіння, але це було не так.

 — Ну…​ — почав Гаррі вочевидь вагаючись. — Тобі варто знати, Герміоно, що ти мала досить багато захисників під час сьогоднішнього сніданку, але всі з твого боку…​ вигадували. На кшталт Драко перший намагався тебе вбити. Для всіх це було «Ґрейнджер проти Мелфоя». Наче на гойдалці — опускати його сторону означає піднімати твою. Я сказав, що, скоріш за все, ви обидва невинні, що вам обом змінили памʼять. Ніхто не послухав. Обидві сторони вважають мене зрадником, що намагається догодити всім. А потім всі дізналися про свідчення Драко під дією сироватки правди, що він намагався допомогти тобі перед битвою…​ Припини робити таке обличчя, Герміоно, ти ж насправді нічого йому не зробила. Менше з тим, всі вирішили, що про-Мелфоївська фракція мала рацію, а про-Ґрейнджерівська фракція помилялася, — Гаррі легенько зітхнув. — Я сказав їм, що, коли правда стане відомою, вони будуть осоромлені…​

 — Наскільки все погано? — спитала вона ще раз. Цього разу голос її таки прозвучав слабким.

 — Памʼятаєш експеримент Аша? — спитав у відповідь Гаррі, подивившись на неї серйозним поглядом.

Її розум ніяк не міг пригадати протягом декількох секунд, що налякало її, але потім посилання таки спливло з памʼяті. В 1951 Соломон Аш зібрав декількох піддослідних та розподілив їх у групи інших людей, що виглядали так само, наче такі ж піддослідні, але насправді були заодно з експериментатором. Групам показували еталонну лінію, помічену як X, поряд з трьома іншими лініями, поміченими як A, B та C. Експериментатор ставив питання: яка з інших ліній має однакову з X довжину. Очевидною правильною відповіддю була C. Інші ж «піддослідні» — спільники експериментатора — один за одним відповідали, що X є такої ж довжини як і B. Піддослідні були в черзі передостанніми, а не останніми, щоб не викликати підозри через це. Суть тесту була у тому, чи піддослідний «підкориться» з стандартною неправильною відповіддю B — проявить конформізм, чи таки зможе назвати очевидну правильну відповідь C.

75 відсотків піддослідних «підкорилися» щонайменше один раз. Третина піддослідних «підкорювалася» щонайменше в половині випадків. Дехто зізнавався, що справді повірив, що X має ту ж довжину, що й B. Такі були результати, коли піддослідний не знав нікого з інших членів групи. Якщо ж піддослідний був серед людей, що належали до тієї ж соціальної групи, наприклад, хтось на візку включався до групи інших людей на візку, то ефект конформізму ставав навіть сильніший…​

Герміона відчула нудоту від того, до чого це йшло.

 — Я памʼятаю, — прошепотіла вона.

 — Знаєш, я провів тренування з Легіоном Хаосу проти конформізму. Я примусив кожного легіонера стояти всередині кола та казати «Двічі по два — чотири» або «Трава зелена», поки всі інші з Легіону Хаосу називали їх ідіотами та кепкували з них (Ален Флінт кепкував особливо добре) або ж навіть розчаровано дивилися в очі та йшли геть. Що тобі варто знати, так це те, що тільки Легіон Хаосу отримав таке тренування. Ніхто більше у Гоґвортсі не знає навіть, що таке конформізм.

 — Гаррі! — її голос задрижав. — Наскільки все погано?

Гаррі ще раз сумно знизав плечима.

 — Усі другокурсники та старші, бо вони з тобою не знайомі. Усі з Армії Драконів. Увесь Слизерин, звичайно. Ну, і решта чаклунської Британії теж, гадаю. Не забувай — Луціус Мелфой контролює «Щоденний віщун».

 — Усі? — прошепотіла вона. В її кінцівках відчувався холод, наче вона щойно вилізла з холодного плавального басейну.

 — Те, у що люди вірять, не відчувається як вірування. Воно відчувається наче світ і є такий. Ми з тобою стоїмо у невеличкій приватній бульбашці всесвіту, у якій спогади Герміони Ґрейнджер було змінено. Усі інші живуть у світі, в якому Герміона Ґрейнджер спробувала вбити Драко Мелфоя. Якщо Ерні Макмілан…​

Їй перехопило подих. Капітан Макмілан…​

 — …​вважає, що він тепер не має морального права бути твоїм другом, що ж, він намагається чинити правильно, як він те розуміє у світі, у якому, як він гадає, він живе, — очі Гаррі були дуже серйозними. — Герміоно, ти мені часто казала, що я занадто зверхньо дивлюся на інших людей. Але якби я очікував забагато від них, якби я очікував, що вони все розуміють правильно, я б тоді зненавидів їх. Дивлячись на речі без ідеалізму, розумієш, що учні Гоґвортсу насправді не володіють достатнім знанням у когнітивних науках, щоб нести відповідальність за те, як працюють їхні мізки. Не їхня провина, що вони не сповна розуму, — голос Гаррі був на диво ніжний, майже як у дорослого. — Я знаю, що тобі пережити це значно важче, ніж було б мені. Але памʼятай, що справжнього злочинця таки спіймають. Правда стане відомою, і всі, хто так упевнено помилявся, будуть осоромлені.

 — А що як справжнього злочинця не буде спіймано? — спитала вона з тремтінням у голосі.

…​або зрештою це виявлюсь я?

 — Тоді ти зможеш залишити Гоґвортс та перевестися до Інституту салемських відьом в Америці.

 — Залишити Гоґвортс? — вона ніколи не думала про таку можливість, окрім як про покарання.

 — Я…​ Герміоно, я думаю, що ти можеш захотіти цього в будь-якому разі. Гоґвортс — не замок, а божевілля зі стінами. У тебе є вибір.

 — Я…​ — вона запнулася. — Я напевно…​ подумаю над цим…​

Гаррі кивнув.

 — Принаймні ніхто не буде намагатися тебе проклясти, не після того, що виголосив директор сьогодні під час вечері. О, і ще Рон Візлі підійшов до мене, виглядаючи дуже серйозно, і сказав, що, якщо я тебе зустріну першим, то я мушу передати тобі, що він шкодує, що погано про тебе подумав, і що більше ніколи не буде нічого поганого про тебе казати.

 — Рон вірить, що я невинна? — спитала Герміона.

 — Ну…​ він не думає, що ти є саме невинною…​

* * *

Вся рейвенкловська вітальня затихла, коли вони вдвох увійшли.

Усі втупилися в них.

Втупилися в неї.

(Іноді їй снилися такі кошмари.)

І тоді одне за одним вони відвернулися від неї.

Пенелопа Клірвотер, учениця пʼятого курсу, староста першокласників, відвернулася свідомо повільно, повертаючи голову в іншому напрямку.

Су Лі, Лайза Терпін та Майкл Корнер, що сиділи за столом разом, — кожному з них вона допомагала з домашніми завданнями бодай раз, — усі вони відвернулися, їхні обличчя виказували нервування, коли вона подивилася їм у вічі.

Відьма з третього класу Латіша Рендл, кого С.С.Р.А.Г.Ч. двічі рятував від цькувальників-слизеринців, швидко зігнулася над столом та повернулася до домашньої роботи.

Менді Брокелгерст відвернулася від неї.

Якщо Герміона і не заплакала, то лише через те, що вона очікувала цього й прокручувала цей момент у голові знову й знову. Принаймні люди не кричали на неї, не штовхали та не проклинали її. Вони просто відверталися…​

Герміона йшла рівно до сходів, що вели до спальні дівчат-першокласниць. (Вона не бачила, що Падма Патіл та Ентоні Ґольдштейн дивилися на неї — дві одинокі голови, що поверталися слідом за нею.) Позаду себе вона чула, як Гаррі Поттер почав говорити дуже спокійним тоном:

 — Згодом правда стане відомою. Тому якщо ви всі аж так впевнені у її провині, чи можу я попросити вас поставити свої підписи ось на цьому папері, підтверджуючи, що, якщо вона виявиться невинною, вона зможе сказати «Я ж вам казала» і пригадувати вам це до кінця ваших життів? Підходьте, кожен і всі разом. Не будьте боягузами. Якщо ви справді в це вірите, вам не варто боятися закладатися на це…​

Вона вже пройшла половину сходинок нагору, коли зрозуміла, що в її спальні будуть й інші дівчата також.

* * *

Зірки ще не встигли проявитися на небі, лиш одна чи дві найяскравіші були видимі через червоно-пурпурову заграву обрію, хоч сонце вже повністю заховалося було.

Руки Герміони вчепилися в грубий камінь парапету, що огороджував невеличкий балкон, до якого вона випірнула зі сходів після того, як зрозуміла що…​

…​вона не може так просто повернутися до ліжка…​

…​ці слова відгукнулися в її голові так само, як повинно звучати «Ти більше не можеш повернутися додому».

Вона втупилася в безлюдні поля, згасаючий захід сонця, в траву, що проростала так далеко внизу.

Втомлена. Вона була втомлена. В неї не було сил думати зараз. Їй треба було поспати. Професор Флитвік сказав був їй, що їй необхідно поспати, і подав ще одне зілля разом з вечерею. Можливо саме так чаклунська спільнота звикла лікувати жахливі травми, завдані молодим невинним дівчаткам, — просто змусити їх багато спати опісля.

Вона могла піти до своєї кімнати та заснути, але вона боялася йти до місця, де були інші люди. Боялася того, як вони можуть подивитися на неї чи відвернутися.

Фрагменти думок спліталися в клубок навколо її розуму, що був занадто виснажений для того, щоб закінчити їх, поки ніч повноцінно вступила у свої володіння.

Чому…​

Чому все це сталося…​

Все було добре ще тиждень тому…​

Чому…​

За її спиною рипнули двері.

Вона озирнулася, щоб подивитися.

Професор Квірел спирався на одвірок входу, крізь який вона вийшла на балкон. Його силует нагадував картонну вирізку у світлі смолоскипів, що світили позаду нього через отвір відчинених дверей. Вона не могла бачити вираз його обличчя, хоч позаду нього все було яскравим: його очі, його обличчя, все, що вона могла бачити з того місця, було залите нічною тінню.

Гоґвортський професор із захисту — номер один у списку людей, що могли зробити це. До цього моменту вона навіть не усвідомлювала, що у неї насправді є список підозрюваних.

Чоловік стояв у дверях, не промовляючи ні слова. І вона не могла бачити його очей. Що він взагалі робить тут…​

 — Ви тут, щоб вбити мене? — спитала Герміона Ґрейнджер.

Голова професора Квірела схилилася набік від цих слів.

Тоді професор із захисту потягнувся до неї, темний силует, піднімав одну руку повільно та нарочито, наче хотів зіштовхнути її з рейвенкловської вежі.

 — Закляктус!

Викид адреналіну перемкнув усе разом, вона машинально витягла паличку, її губи самовільно промовили заклинання, блискавка закляття вирвалася з її палички і…​

…​сповільнилася до повної зупинки перед піднятою рукою професора Квірела, дрижачи в повітрі з тонким шиплячим звуком, наче вона й далі намагалася летіти.

Червоний відблиск освітив обличчя професора Квірела, показуючи дивну ніжну посмішку.

 — Краще, — почав професор Квірел. — Міс Ґрейнджер, ви досі учениця на моєму курсі з захисту. Тому, якщо ви вважаєте мене загрозою, я очікую, що ви не будете просто сумно дивитися на мене та питати, чи я збираюся убити вас. Мінус два бали Квірела.

Їй повністю відібрало мову.

Професор із захисту буденним жестом вказівного пальця змахнув підвішену блискавку, запустивши закляття назад — воно пролетіло над її головою і далі, далеко в темряву ночі. Тоді їх знову поглинула тінь. Професор Квірел вийшов з дверей, які зачинилися за ним. І мʼяке біле світло виникло навколо них так, що вона знову могла бачити його обличчя, з якого не зникла та дивна ніжна посмішка.

 — Що ви…​ Що ви тут робите?

Ще декілька кроків довелося зробити професору Квірелу, щоб піднятися на вищу частину балкона, де він поклав лікті на камінь та важко сперся на нього, вдивляючись у темряву ночі.

 — Я прийшов одразу, як мене звільнили аврори та я закінчив доповідати директору, — розказав професор Квірел тихим голосом. — Бо я — ваш учитель, а ви — моя учениця, і я відповідальний за вас.

Герміона тоді все усвідомила, пригадуючи, що професор Квірел сказав був Гаррі про стримання гніву на другому уроці захисту. Вона відчула спалах сорому. Ще якийсь час пішов на те, щоб знання взяли гору над приниженням, та вона вичавила з себе слова:

 — Я…​ — мовила Герміона. — Гаррі вважає…​ що я не…​ зривалася. Тобто я…​

 — Я чув про це, — перебив професор Квірел сухим тоном. Він похитав головою, наче відповідав самим зіркам. — Цьому хлопцю дуже пощастило, що я таки перейшов від роздратування через його саморуйнування до щирої цікавості, що ж він робитиме далі. Але я згоден з оцінкою фактів містера Поттера. Це вбивство було дуже добре сплановане, щоб обійти виявлення охоронними чарам Гоґвортсу та не привернути увагу директора. Звісно ж, при такому продуманому злочині хтось невинний має бути підставлений, — коротка крива посмішка перекосила губи професора із захисту, хоч він і не дивився на неї. — А щодо ідеї, що ви це зробили власноруч…​ Я вважаю себе талановитим учителем, але навіть мені не до снаги навчити такій готовності вбити ученицю настільки ж вперту та бездарну, як Герміона Ґрейнджер.

Частина її мозку, що випалила в обуренні «що?», не була навіть близько достатньо гучною, щоб взяти контроль над губами.

 — Ні…​ — продовжив професор Квірел. — Я тут не через це. Ви навіть не спробували приховати неприязнь до мене, міс Ґрейнджер. Я дякую вам за цю відвертість, бо я значно більше ціную справжню ненависть, ніж нещиру любов. Але ви все ж таки моя учениця, і я маю що вам сказати, якщо ви вислухаєте.

Герміона поглянула на нього, вона ще не вгамувала післядію виплеску адреналіну. Професор із захисту, здавалося, просто вдивлявся в темне небо, на якому почали проявлятися зірки.

 — Колись я збирався стати героєм, — мовив професор Квірел, дивлячись у височінь. — Ви можете в це повірити, міс Ґрейнджер?

 — Ні.

 — І знову ж дякую, міс Ґрейнджер. Але все ж це правда. Дуже давно, задовго до вашого з Гаррі Поттером часу, жив чоловік, якого вважали визволителем. Обраний долею нащадок, що, у якому всі бачили героя з казок, чинив, ніби з двох паличок, правосуддя та помсту, проти свого смертного ворога, — професор Квірел мʼяко та гірко засміявся дивлячись у нічне небо. — Ви знаєте, міс Ґрейнджер, у той час я вже вважав себе цинічним, і все ж…​ ну…​

Тиша затяглася у холоді ночі.

 — Щиро кажучи, — знову почав професор Квірел, дивлячись на зірки. — Я так і не зрозумів цього. Вони ж точно мали знати, що їхні життя залежать від успіху того чоловіка. І все ж здавалося, що вони намагалися робити все, щоб зробити його життя неприємним. Встановити всі можливі перепони на його шляху. Я не був наївним, міс Ґрейнджер, я не очікував, що люди при владі швидко стануть на мій бік — не без особистої вигоди для них. Але ж їхня влада теж була під загрозою, і я був шокований, наскільки легко вони залишили цього чоловіка сам на сам з усім тягарем відповідальності. Вони глузували з його старань, обговорюючи між собою наскільки краще вони б упоралися на його місці, хоч жоден з них так нічого й не робив, — професор Квірел захитав головою, неначе був спантеличений. — І це було найдивнішим…​ Темний чаклун, смертельний ворог цього чоловіка…​ А от ті, хто служив йому, так охоче кидалися виконувати кожне його завдання. Що жорстокішим темний чарівник ставав до своїх послідовників, то вірніші вони були. Люди змагалися за можливість служити йому. Навіть ті, чиє життя залежало від того іншого чоловіка, намагалися зробити його життя складнішим…​ Я не зміг цього зрозуміти, міс Ґрейнджер, — обличчя професора Квірела залишалося залите тінню, поки він дивився нагору. — Можливо, беручи на себе обовʼязок діяти, він знімав його з інших? Це тому вони відчували, що безкарно можуть перешкоджати його боротьбі з темним чарівником, що поневолив би їх? Віра у те, що люди діють лише в особистих інтересах, виявилася не цинізмом, а щирим оптимізмом. В дійсності люди не відповідають такому високому стандарту. І з часом той чоловік зрозумів, що легше вже протистояти темному чаклунові наодинці, ніж з такими послідовниками за спиною.

 — Отже…​ — голос Герміони звучав дивно в темряві ночі. — Ви залишили друзів у безпеці та спробували вести бій з темний чаклуном самостійно?

 — Та ні, — відповів професор Квірел. — Я перестав намагатися бути героєм та продовжив робити те, що приносило мені більше задоволення.

 — Що? — автоматично перепитала Герміона. — Який жах!

Професор із захисту відірвав погляд від неба, щоб подивитися на неї. І у світлі вона побачила, що він посміхається, — чи принаймні половина його обличчя посміхається.

 — Ви хочете мені сказати, міс Ґрейнджер, що я жахлива людина? Що ж, можливо так і є. Але тоді ті, хто ніколи не намагалися бути героєм, навіть гірші? Якби я не зробив взагалі нічого, як ті інші, ви були б про мене кращої думки?

Герміона відкрила була рота та знову не знайшла, що сказати. Це було неправильно — перестати бути героєм. Не можна просто так взяти і зупинитися, але вона й не хотіла сказати, що ті, хто не був героєм, нічого не значили, — це було міркування по-квірелівськи…​

Посмішка, та сама напівпосмішка, зникла.

 — Ви були дурною, — сказав тихо професор із захисту, — коли очікували якоїсь тривалої вдячності від тих, кого ви намагалися захистити, коли назвалися героїнею. Так само, як ви очікували, що той чоловік продовжить бути героєм, і назвали його жахливим за те, що він зупинився, коли тисячі інших навіть пальцем не поворухнули. Від вас очікували, що ви будете боротися з цькувальниками. Це була ваша повинність, що її вони прийняли, наче принци, з їдким коментарем щодо прострочення вашого внеску. І ви вже усвідомили — я готовий битися об заклад, — що їхня любов зникла наче порох по вітру, щойно знатися з вами перестало бути в їхніх інтересах…​

Професор із захисту повільно випрямився, майже вирівнявшись та повернувшись повністю у її бік.

 — Але ви не мусите бути героїнею, міс Ґрейнджер, — сказав професор Квірел. — Ви можете зупинитись у будь-яку мить, коли забажаєте.

Думка про це…​

…​таки виникала у неї й раніше — декілька разів за останні два дні.

Люди стають тими, ким мають стати, міс Ґрейнджер, коли вчиняють правильно, як сказав був їй директор Дамблдор. Але біда була у тому, що було два різних варіанти правильного. Якась її частина казала, що правильно було б продовжити бути героїнею та залишитися у Гоґвортсі. Вона не розуміє, що відбувається, але ж героїні так просто не тікають.

А ще був голос здорового ґлузду, який вказував на те, що молоді діти не повинні залишатися у небезпеці — для цього існують дорослі. Це був голос з усіх шкільних плакатів, які наказують не брати цукерки у незнайомців. І це також було правильно.

Герміона Ґрейнджер стояла там, на балконі, дивлячись на підсвічений зірками силует професора Квірела, і вона не розуміла. Вона не розуміла, яким чином професор із захисту може дивитися на неї, проявляючи стурбованість. Вона не розуміла ноток болю у голосі професора, що вона вловила. Вона не розуміла, чому їй все це розповідають.

 — Я вам навіть не подобаюся, професоре, — вимовила Герміона.

Легка посмішка промайнула на обличчі професора Квірела:

 — Гадаю, що я міг би виказати, наскільки я злий через те, що ця справа забрала дорогоцінний час та підірвала мої уроки із захисту. Але головним чином, міс Ґрейнджер, ви є моєю ученицею, і незважаючи на будь-які посади, які я колись обіймав, вважаю, що я є хорошим викладачем у Гоґвортсі, чи не так? — раптово очі професора Квірела стали втомленими. — Отже, як ваш викладач, я звертаю вашу увагу, що ви маєте й інші карʼєрні варіанти. Мені б не сподобалося, якби ще хто-небудь пішов моїм шляхом.

Герміона глитнула. Це була частина професора Квірела, якої вона ніколи не бачила та не уявляла. І ця частина розʼїдала її попередні уявлення.

Професор Квірел споглядав її деякий час, а потім знову відвернувся від неї, повертаючись до зірок. Коли він заговорив, голос його був тихішим:

 — Хтось націлився на вас, міс Ґрейнджер, і я не можу накласти захисні чари на вас, як я це зробив з містером Мелфоєм. Директор це заборонив, як він вважає, з хороших на те причин. Дуже легко полюбити Гоґвортс, я знаю, бо я сам його люблю. Але у Франції вони сприймають звичаї найдавніших родів зовсім по-іншому, ніж у Британії. Бобатон не скривдить вас, я певен. Хай що ви про мене навигадували, присягаюся, якщо ви попросите перевести вас під захист Бобатону, я докладу усіх можливих зусиль, щоб доставити вас туди.

 — Я не можу просто так взяти…​ — сказала Герміона.

 — Але ж можете, міс Ґрейнджер, — тепер бліді блакитні очі пильно дивилися на неї. — Чого б ви не хотіли від життя, ви не зможете цього досягти у Гоґвортсі, більше не зможете. Для вас це місце зруйноване, навіть, якщо не враховувати інші загрози. Просто попросіть Гаррі Поттера наказати вам відправитися до Бобатону і живіть своїм життям у мирі. Якщо ж ви залишитеся, то в очах Британії та її законів він буде вашим господарем!

Про це вона навіть не подумала — ця думка тьмяніла у порівнянні з можливістю бути поглинутою дементорами. Це було для неї важливим раніше, але тепер здавалося дитячим, неважливим, безґлуздим. Чому ж тоді її очі так пекли?

 — І якщо це не зможе вас переконати, міс Ґрейнджер, врахуйте також, що містер Поттер сьогодні по обіді погрожував Луціусові Мелфою, Албусові Дамблдору та усьому Чарверсуду, бо не може розсудливо міркувати, коли щось погрожує забрати вас у нього. Чи вам не страшно від того, що він може зробити далі?

Це мало сенс. Страшний сенс. Огидний, жахливий сенс.

Це мало забагато сенсу…​

Вона не могла описати словами, що саме підштовхнуло усвідомлення, якщо не враховувати всього того тиску, що професор із захисту на неї накладав.

Якщо саме професор із захисту стояв за усім цим…​ то професор Квірел зробив був це лиш для того, щоб прибрати її зі шляху його планів на Гаррі.

Несвідомо вона перевалилася на іншу ногу, її тіло відхилилося від професора із захисту…​

 — Отже ви вважаєте, що це зробив я? — мовив професор Квірел. Його голос звучав трішки сумно, коли він це говорив, а її серце майже зупинилося, коли вона це почула. — Гадаю, я не можу вас звинувачувати. Зрештою, я гоґвортський професор із захисту. Але, міс Ґрейнджер, навіть припускаючи, що я ваш ворог, здоровий ґлузд має підказати, що ви мали б тікати від мене якомога швидше. Ви не можете використати смертельне прокляття, тому правильною тактикою було б явитися звідси. Я не проти побути злочинцем у вашій уяві, якщо це допоможе вам чіткіше бачити ситуацію. Залиште Гоґвортс, залиште мене тим, хто зможе зі мною упоратися. Я організую перенесення через сімʼю з хорошою репутацією, і містер Поттер знатиме, що звинувачувати треба мене, якщо щось трапиться з вами.

 — Я…​ — вона відчула холод. Нічне повітря студило її шкіру, а можливо й навпаки. — Я маю це обміркувати…​

Професор Квірел захитав головою:

 — Ні, міс Ґрейнджер. Організація вашої подорожі займе деякий час у мене, а його у мене залишилося менше, ніж ви думаєте. Це рішення може бути болючим для вас, але воно не повинно бути двозначним. На рівновагу цих терезів впливає чимало всього, та впливає не однаково. Сьогодні ж я маю знати, чи ви таки вирішите їхати.

Якщо ж ні…​

Чи навмисно професор із захисту попереджав її? Тобто, якщо вона не втече, то він нанесе ще один удар?

Чому це все настільки важливо? Що саме професор Квірел хоче зробити з Гаррі?

Герміоно Ґрейнджер, я скажу дещо ясніше, ніж личить таємничим старим чарівникам, — прямо скажу, що ти нездатнауявити, наскільки кепсько все буде, якщо події навколо Гаррі Поттера розвиватимуться в неправильному напрямку.

Це їй сказав наймогутніший у світі чарівник, коли розповідав, наскільки важливо, щоб вона не припиняла бути другом Гаррі.

Герміона ковтнула слину. Вона захиталася трішки на місці, де вона стояла, — на камʼяному балконі магічного замку. Зненацька вся абсурдність ситуації ніби піднялася та вхопила її за горло. Бо дванадцятирічні дівчатка не повинні бути в небезпеці, не повинні думати про такі речі. Її мати жадала б, щоб вона ВТЕКЛА ЗВІДСИ, а батько отримав би серцевий напад, якби тільки знав, що вона стала перед таким вибором.

І тоді вона зрозуміла, як Гаррі та Дамблдор обидва й були попереджали її, що всі її уявлення про героїнь виявилися хибним. А насправді — поза казками — героїв не існує. А існує лише жахлива небезпека, арешт, увʼязнення поряд з дементорами, біль та страх, і…​

 — Міс Ґрейнджер? — перепитав професор із захисту.

Вона нічого не відповіла. Всі слова стали кілком в її горлі.

 — Мені потрібне рішення, міс Ґрейнджер.

Вона тримала щелепи стисненими, не дозволила жодному слову вилетіти.

Нарешті професор із захисту зітхнув. Біле світло повільно зникло, і двері позаду нього повільно відчинилися, і він знову став чорним силуетом на фоні проходу.

 — На добраніч, міс Ґрейнджер, — промовив він, повернувся спиною до неї та пішов назад у Гоґвортс.

Минув деякий час, поки її дихання нарешті не уповільнилося. Хай що сталося тут цієї ночі, це не відчувалося як перемога. Вона так сильно боролася, аби примусити себе не сказати «так» під тиском професора із захисту. І зараз вона не могла вирішити, чи вчинила правильно.

Коли вона вже сама вийшла до світла (після того, як втома взяла над усім верх, і сон знову здавався можливим), коли вона стояла в проході, їй здалося, що вона почула з-за спини й високо над собою далекий пташиний крик.

Але вона знала — цей крик був не для неї. Тому почала підійматися сходами до спальні.

Інші дівчата напевно вже поснули і не дивитимуться на неї та не відвертатимуться…​

Вона відчула, як потекли сльози, і цього разу їх не зупиняла.

Розділ 85. Неприпустимі поступки, Наслідок 3, відстань

Піднятися на верхівку рейвенкловської вежі можна було повільно і складно, довжелезними сходами. Зсередини ці сходи скидалися на прямовисний схил, хоча ззовні вони, цілком послідовно, були гвинтовими. Піднятися до вершини вежі Рейвенклову можна було лише подолавши цей довгий неминучий підйом, не оминувши жодної кам’яної сходинки; і ось вони повзли назад під Гарріними чоботями, а він тиснув на них виснаженими ногами.

Гаррі простежив був, що Герміона без проблем відправилася спати.

Він достатньо потинявся у рейвенкловській вітальні, щоб зібрати декілька підписів, що пізніше могли б стати Герміоні у пригоді. Мало хто підписав; чаклуни були не навчені залізних правил маґлівської науки «доведи або мовчи», піди на ризик та зроби передбачення, або не вдавай, нібито віриш в цю гіпотезу. Більшість із них не бачила нічого негармонійного в тому, що вони надто нервувалися, щоб підписати договір, за яким вони винні Герміоні до кінця свого життя, якщо виявиться, що вони помилялись, і поводитися так, ніби вона винна. І втім, просто попросивши тих підписів, він зробив свою справу — після того, як правда вийде на світло, вже ніхто не підозрюватиме Герміону у чомусь темному. Принаймні, їй не доведеться двічі проходити крізь це.

Після цього Гаррі швидко пішов був з кімнати, бо настрій розуміння й прощення, що він так старанно підтримував у собі, почав був вивітрюватися. Іноді Гаррі здавалося, що найглибша розколина в його особистості розділяє зовсім не його світлу й темну сторону, а радше альтруїстичного й миролюбного Гаррі-Взагалі та спантеличеного й розлюченого Гаррі-Наразі.

Круглий майданчик на верхівці рейвенкловської вежі не був найвищою точкою Гоґвортсу, та, позаяк вся вежа стирчала вбік від основного нагромадження замку, майданчик нагорі не було видно з Астрономічної вежі. Місце, щоб спокійно поміркувати, якщо є страшенно багато тем для роздумів. Місце, куди майже ніхто більше не приходить — є більш легкодоступні схованки, якщо потрібна лише схованка.

Нічні смолоскипи Гоґвортсу залишились далеко внизу. Ніщо на майданчику не заважало роздивлятися довкола: вихід на сходи був через люк, а не через двері, що затуляли б оглядовий простір. Для споглядання зірок із Землі це була найкраща точка.

Хлопчик ліг у центрі майданчика, не зважаючи на бруд і порох; поклав потилицю на кам’яні плити підлоги. Тепер на межі його зору майоріло лише кілька стінних горельєфів; а попри них і срібну скибочку місяця, реальність сповнилася зоряного світла.

Крихітні вістря голок мерехтіли на м’якому шовку неба — то зникали, то знову поверталися. Ця краса була геть інша від незмигного сяйва посеред справжньої вічної тихої ночі.

Гаррі дивився в небо, а думки його були далеко звідси.

Сьогодні розпочалася твоя війна з Волдемортом…​

Дамблдор сказав це після випадку з порятунком Белатриси з Азкабану. То була хибна тривога, втім, формулювання добре передавало загальний настрій.

Дві ночі тому почалася війна, от тільки Гаррі не знав з ким.

Дамблдор гадає — з лордом Волдемортом, що повстав із мертвих і зробив перший хід проти хлопчика, від якого зазнав був колись поразки.

Професор Квірел наклав відстежувальні захисні чари на Драко з остраху, що божевільний директор Гоґвортсу може підставити Гаррі, зваливши на нього смерть Луціусового сина.

А може то професор Квірел сам сфабрикував усю цю справу, і тому знав, де шукати Драко. Северус Снейп гадав, що професор із захисту — очевидний підозрюваний, навіть найочевидніший підозрюваний.

І самому Северусові Снейпу можна чи не можна трохи іноді довіряти.

Хтось оголосив Гаррі війну, їхній перший удар мав би зняти з дошки водночас і Драко, і Герміону, і врятувати Герміону ледь чи вдалося.

Це не назвеш перемогою. Драко усунуто з Гоґвортсу, і хоч це й не смерть, як виправити нанесену шкоду однаково незрозуміло. Неясно також, яким Драко повернеться. Чаклунська Британія тепер вважає Герміону потенційною вбивцею, через що вона, можливо, виявить здоровий ґлузд і піде зі школи. Гаррі пожертвував усіма своїми коштами, щоб повернути все на краще, і вдруге цього туза в нього не буде.

Його вразила якась невідома могутня сила, і хоча удар прийшовся не в центр, гепнули таки добряче.

Принаймні, його власна темна сторона не зажадала від нього нічого за порятунок Герміони. Можливо через те, що темна сторона — це не один з його уявних внутрішніх голосів на кшталт уявного гафелпафця; Гаррі міг би уявити, що його гафелпафська частина хоче чогось від нього, та його темна сторона була не така. Його «темна сторона», як зрозумів Гаррі, була іншим способом буття самого Гаррі. Просто зараз Гаррі не гнівається; тому дізнатися, що бажається чи не бажається «темному Гаррі» — це як стукати в порожню кімнату. Навіть думалось про це якось химерно; чи можна стати боржником іншого себе?

Гаррі роздивлявся зірки, розсіяні вогники, що їх людський мозок автоматично складає в уявні сузір’я.

А ще та обіцянка, що Гаррі був дав.

Драко допоможе з реформуванням гуртожитку Слизерин, а Гаррі вважатиме особистим ворогом того, хто, на думку самого Гаррі, згідно свого найкращого судження як раціоналіста, вбив Нарцису Мелфой. Якщо Нарциса сама не вбивала, якщо вона дійсно згоріла заживо, якщо вбивцю не ввели в якусь оману — Гаррі пам’ятав, як додав усі ці умови в договір. Варто було б, мабуть, записати, чи ще краще, взагалі не давати обітниці, що потребувала стільки додаткових умов.

Можна було б відкараскатися, якби він був з тих людей, що викручуються й вислизають. Дамблдор не те що прямо зізнався. Він не взяв і сказав, мовляв, так, це був я. Він поводився так, як поводився б Дамблдор-що-спалив-Нарцису. Чи то як Дамблдор-що-взяв-на-себе-відповідальність за вбивство Нарциси, що його вчинив хтось інший.

Гаррі похитав головою, скуйовдив волосся о кам’яну підлогу. Лишався ще один вихід: Драко сам може звільнити його від обіцянки, якщо захоче. Тож Гаррі може, принаймні, описати йому своє бачення ситуації, обговорити з ним можливі варіанти — коли вони знову побачаться. Навряд чи Драко дійсно захоче його звільнити, але перспектива щось чесно обговорити була до вподоби тій частині Гаррі, що виступала за дотримання обіцянок. Навіть якщо це буде лише відтягування часу — це краще, ніж призначити ворогом хорошу людину.

Та чихорошийвін, цей Дамблдор? спитав голос гафелпафця. Якщо Дамблдор спалив когось живцем…​ Хороші люди можуть убивати, але ніколи не знущатимуться при цьому з жертви; хіба не це робить різницю між добрими й поганими людьми?

Можливо він убив її миттєво, припустив слизеринець, а тоді збрехав Луціусу про спалення живцем. Але ж…​ Якщо існувалабодай якасьможливість, що смертежери за допомогою магії зможуть перевірити, як саме загинула Нарциса…​ І якщо в разі викриття брехні потрапили б у халепу родини на боці світла…​

Будьмо обережні з нашими розумними поясненнями, попередив грифіндорець.

Треба очікувати, що твоя репутація впливає на ставлення людей до тебе, заперечив гафелпафець. Якщо ти гадаєш, що може існувати достатня причина для того, щоб спалити жінку живцем, то цілком очікуваний побічний ефект полягає в тому, що хороші люди можуть вирішити, буцімто ти перетнув межу і маєш бути знешкоджений. Дамблдор мав очікувати на це. Немає чого жалітися.

А може він очікує, що ми розумніші за це, провадив слизеринець. Тепер, коли нам відома така частина правди, — знехтуємо точними деталями цієї бурхливої історії, — чи можемо ми справді повірити, що Дамблдор — жахлива-прежахлива людина, що мусить стати нашим ворогом? Протягом страшної кривавої війни Дамблдор підпаливодногоцивільного з протилежного табору? Це погано хіба що за стандартами коміксів, а не за жодним історичним стандартом.

Гаррі втупився в небо, порпаючись у нетрях своєї гуманітарної ерудиції.

В реальному житті, у справжніх війнах…​

Під час Другої світової війни треба було саботувати нацистську програму зі створення ядерної зброї. Роками раніше Лео Сілард, перша людина, що усвідомила можливість ланцюгової ядерної реакції, переконала Фермі, що не варто публікувати одне його відкриття — про те, що очищений графіт є дешевим та ефективним сповільнювачем нейтронів. Фермі хотів був публікувати заради величного міжнародного проєкту науки, вищого за націоналізм. Та зрештою Сілард перетягнув на свій бік Рабі, і Фермі підкорився рішенню більшості учасників їхньої міні-змови на трьох. Тож під час війни нацистам був відомий лише один сповільнювач нейтронів, а саме — дейтерій.

Єдиним джерелом дейтерію в сфері контролю нацистів був захоплений завод в окупованій Норвегії, що його вивели з ладу бомбардування та саботаж. Ці заходи спричинили смерть двадцяти чотирьох цивільних.

Нацисти спробували доставити вже очищений дейтерій в Німеччину морем, на борту цивільного норвезького порома «SS Hydro».

Кнута Гаукеліда і його помічників викрив нічний вартовий цивільного порому, коли вони пробралися на борт, щоб вивести системи з ладу. Гаукелід сказав був вартовому, що вони тікають від гестапо, і той їх відпустив. Гаукелід тоді подумав, що варто б попередити вартового, та це б поставило під загрозу все завдання, тож він лише потис його руку. І цивільне судно затонуло в найглибшому районі озера, при цьому загинуло вісім німців, сім членів екіпажу і три цивільних сторонніх свідки. Деякі з норвезьких рятівників воліли залишити німецьких солдат тонути, але їхня думка не взяла гору, і вцілілих німців дістали на берег. Так прийшов кінець нацистській ядерній програмі.

Тож Кнут Гаукелід вбив був невинних людей. Один з котрих, нічний вартовий судна, був хорошою людиною. Він допоміг Гаукеліду, хоча і не мусив, хоч і ризикував своїм життям; з власної доброти, заради високих моральних ідеалів; і за це був відправлений на смерть. В сухому залишку історики вирішили, що нацистам однаково було далеко до винайдення ядерної зброї.

І в жодній книзі, що читав Гаррі, не припускалося, буцімто Гаукелід вчинив неправильно.

Бо це була війна в реальному житті. З точки зору спричинених втрат Гаукелід вчинив значно гірше ніж Дамблдор, якщо він вбив Нарцису Мелфой, чи Дамблдор підсунув лордові Волдеморту пророцтво, щоб той напав на батьків Гаррі.

Якби Гаукелід був супергероєм з коміксів, він якимось чином врятував би всіх цивільних з того порому, він би напав лише на німецьких солдат…​

…​радше ніж дозволити загинути бодай одній невинній людині…​

…​але Кнут Гаукелід супергероєм не був.

І Албус Дамблдор теж — не був.

Гаррі заплющив очі, нервово ковтнув слину. Раптом йому стало кришталево ясно, що, доки він тут носиться з ідеалами Просвітництва, намагаючись втілити їх в життя, саме Дамблдор б’ється на війні. Легко бути пацифістом, коли ти вчений, що живе всередині захисної бульбашки, яку створили поліція і армія, що їхні дії ти маєш розкіш критикувати. Албус Дамблдор, видається, починав шлях з не менш сильними принципами, ніж Гаррі, а то й більш принциповий був; і все ж він не зміг пройти свою війну, не вбиваючи ворогів і не приносячи в жертву друзів.

Скажи, Гаррі Поттере, хіба ти аж настільки кращий за Гаукеліда й Дамблдора, що зможеш вести бій без жертв? Навіть у світі коміксів єдине, що надає супергерою на кшталт Бетмена хоча бвиглядуспішності, — це чарівна властивість читачів коміксів помічати смерті винятково Основних Персонажів. А якщо Джокер поцілив якогось безіменного статиста — це лише необхідна демонстрація його злодійства. Бетмен — теж убивця, не менше за Джокера, адже він убив усіх тих людей, що їх убив Джокер, бо міг їх врятувати, якби вбив Джокера. Саме це намагався пояснити Дамблдорові чоловік на ім’я Аластор, і потім Дамблдор шкодував, що не послухав його раніше. Ти що, дійсно збираєшся піти шляхом супергероя? Не хочеш жертвувати жодною фігурою, не хочеш вбивати своїх ворогів?

Стомлений, Гаррі відволікся від дилеми, знову розплющив очі, щоб роздивитися нічну півкулю, — півкуля не вимагала від нього жодних рішень.

На краю його бачення — блідий білий півмісяць; світло, що відбилося одну цілу й чверть секунди тому, приблизно 375 тисяч кілометрів відстані в просторі синхронності Землі.

Нагорі й праворуч — Полярна зірка, Північна зоря; перша зірка, що її Гаррі навчився був впізнавати в нічному небі, на краю Малої Ведмедиці. Насправді це п’ятизіркова система з яскравим центральним супергігантом, в 434 світлових роках від Землі. Це була перша «зірка», що її назву Гаррі дізнався від батька, так давно, що зараз і не згадати, скільки йому було рочків тоді.

Бляклий серпанок — то Чумацький Шлях, себто скупчення такої кількості мільярдів далеких зірок, що вони зливаються в суцільний потік, у річку; це площина галактики завширшки в 100000 світових років. Якщо Гаррі і відчув здивування, коли йому вперше розповіли про Чумацький Шлях, він був тоді дуже маленький, тож не міг зараз уже згадати свої враження.

В самому центрі сузір’я Андромеди — зірка Андромеда, яка насправді — галактика Андромеди. Найближча до Чумацького Шляху галактика, віддалена на 2.4 мільйони світлових років. За приблизними підрахунками, містить близько трильйона зірок.

На фоні таких чисел «нескінченність» не вражає, позаяк «нескінченність» просто бліда й невиразна. Вважати, що зірки «нескінченно» далеко — значно менш лячно, ніж намагатися перевести 2.4 мільйона світлових років у метри. 2.4 мільйона світлових років помножити на 31 мільйон секунд у році й помножити на швидкість фотона — 300000000 метрів на секунду…​

Яка дивна ідея — що такі відстані все ж можливо подолати. Всесвітом вирує магія, речі на кшталт часоворотів і мітел. Цікаво, чи якийсь чаклун коли-небудь намагався виміряти швидкість летиключа чи фенікса?

Поточне людське розуміння навіть не наближається до фундаментальних законів. На що була б здатна магія, якби справді второпати принципи її дії?

Рік тому тато їздив до Національного австралійського університету в Канберрі, і взяв із собою маму та Гаррі. Вони ходили на екскурсію до Національного музею Австралії, бо, як виявилося, більше в Канберрі не було куди піти розважитись. На скляних стендах лежали пожбурлячі каміння, зроблені австралійськими аборигенами, — вони були схожі на величезні дерев’яні лопатки для взуття, тільки рівні, різьблені, вкриті витонченим орнаментом. За 40000 років після того, як анатомічно сучасні люди мігрували до Австралії з Азії, ніхто не винайшов лука зі стрілами. Це змушує замислитися, наскільки неочевидна насправді ідея Прогресу. Чому вважати Винахід чимось важливим, якщо всі героїчні оповіді з історії твого народу — про величних воїнів і захисників, а не про Томаса Едісона? Хто б міг запідозрити, вирізблюючи пожбурляч каміння, що колись люди винайдуть ракети і ядерну енергію?

Чи можна подивитись у небо на сяюче світло Сонця й здогадатися, що всесвіт має джерела живлення потужніші за вогнище? Чи можна було б здогадатися, що, за згоди основних законів фізики, людина колись зможе живитися тією ж енергією, що й саме Сонце? Навіть якщо нічого з того, що ти можеш зробити з пожбурлячами каміння та витканими мішечками, жоден маршрут саванною, нічого, що можна отримати полюванням на тварин, не допоможе досягти цього навіть в уяві?

Сучасні маґли ще навіть не наблизилися до того, що маґлівська фізика вважає межею можливого. Та водночас, подібно до тубільних мисливців і збирачів, концептуально прив’язаних до своїх камінних пожбурлячок, світ більшості маґлів обмежений можливостями їхніх машин і телефонів. Хоча маґлівська фізика ясно визнає такі речі як молекулярні нанотехнології, чи процес Пенроуза, що теоретично дозволяє отримувати енергію з чорних дір, більшість заштовхує цю інформацію кудись до віддаленого куточку мозку, де зберігаються казки й книжки з історії, себто, подалі від особистих реалій: «колись давно, в одній дуже далекій галактиці». Тож нема чого дивуватися, що чарівний світ живе в концептуальному всесвіті обмеженому — навіть не фундаментальними законами магії, що їх однаково ніхто не знає, — якимись поверховими правилами поширених чарів та замовлянь. Неможливо дивитися на те, як сьогодні користуються магією, і не згадати ту виставку в Національному музеї Австралії, коли ти вже зрозумів, що саме ти спостерігаєш. Хай перша гіпотеза Гаррі виявилася провальною, але, так чи інакше, неможливо, щоб фундаментальні закони всесвіту містили виняток на випадок, якщо людські губи зартикулюють «Вінґардіум Левіоза». І навіть таке поверхове використання магії дозволяє робити таке, що маґлівська фізика вважає недосяжним: часоворот, вода, створена з нічого за допомогою «Аґваменті». Які ж тоді найбільші потенційні наслідки нових винаходів, якщо базові закони всесвіту дозволяють школяру з паличкою порушувати майже кожне обмеження маґлівської версії фізики?

Ніби мисливець-збирач, що дивиться на сонце, намагаючись здогадатися, що всесвіт, либонь, зроблений так, що дозволяє існування ядерної енергії…​

Може, двадцять тисяч мільйонів мільйонів мільйонів метрів — це не так вже й далеко.

Існує наступна стадія розвитку Гаррі-Взагалі, на яку він може перейти, якщо дати йому час зібратися з силами та помістити у правильне середовище; щось так само більше за Гаррі-Взагалі, як той більше за Гаррі-Наразі. Роздивляючись зорі, можна спробувати уявити, що подумають про твою дилему далекі нащадки людства — за сто мільйонів років, коли зорі повільно перекотяться на зовсім інші позиції, і не буде вже на небі жодного відомого зараз сузір’я. Згідно елементарної теореми ймовірності, якщо ти дізнався, якою буде твоя відповідь на базі майбутнього свідчення, ти мусиш прийняти цю відповідь одразу. Якщо ти знаєш свою мету, то ти вже там. І так само, хоч це і не зовсім доведена теорема, якщо ти можеш вгадати, що подумають про щось нащадки людства, то мусиш взяти цю думку на власне озброєння.

З цієї позиції, ідея вбити дві третини складу Чарверсуду вже не здавалася такою привабливою, як декілька годин тому. Навіть якщо це конче необхідно, якщо знаєш, як факт, що це найкраще, що може статися з чаклунською Британією, навіть якщо вся історія часу виглядатиме гірше в разі твоєї бездіяльності…​ навіть за умов крайньої потреби, смерті розумних істот завжди лишатимуться трагедією. Ще один елемент поневірянь земних; страждань, властивих Древній Землі, з якої все було почалося, колись давно, в одній далекій галактиці.

«Він не такий як Ґріндельвальд». «В ньому не залишилося нічого людського. Його ти маєш знищити. Тож збережи свою лють для того дня, і тільки для нього…​»

Гаррі струснув головою, зірки в полі зору трохи нахилилися. Він й далі лежав на кам’яній підлозі, дивився вгору, і назовні, і вперед у часі. Навіть якщо Дамблдор має рацію, і справжній ворог був цілковито божевільний і злий…​ за сто мільйонів років органічна життєформа, відома як лорд Волдеморт, мабуть не надто відрізнятиметься від інших спантеличених дітей Древньої Землі. Хай там що лорд Волдеморт зробив був із собою, які б Темні Ритуали не здавались наразі невиправними за звичною людською шкалою, будь-які їхні наслідки можна буде вилікувати за сто мільйонів років. Його вбивство, навіть якщо необхідне для збереження життів інших, буде для розумних істот майбутнього лише ще одним приводом для суму. Як можна дивитися на зірки і вірити у щось інше?

Гаррі дивився на миготливі вогні Вічності й намагався уявити, що подумають діти дітей дітей щодо всієї цієї історії з тим, що Дамблдор можливо-зробив із Нарцисою.

Та навіть якщо сформулювати питання до нащадків людства, спитавши їхньої думки, відповідь все одно даватимеш ти сам, базуючись на власних знаннях, а не на їхніх, тож відповідь ця все одно може бути помилковою. Якщо сам ти не знаєш соту цифру в числі пі, то і не знаєш, як це число обчислюватимуть нащадки, хай як тривіальна ця тема.

* * *

Повільно — він бо лежав тут, дивлячись на зірки, довше, ніж збирався, — Гаррі сів. Він обережно звівся на ноги, долаючи опір застиглих м’язів, підійшов до краю кам’яного майданчика на вершині рейвенкловської вежі. Зубчата стіна довкола вежі була невисока, недостатньо висока, щоб почуватися у безпеці. Бортик був скоріш декоративний, ніж страхувальний. Гаррі не наближався до краю; нащо зайвий ризик. Подивившись на землі Гоґвортсу далеко внизу, він цілком очікувано відчув запаморочення, ілюзорне відчуття обертання. Видається, його мозок стривожився, бо земля внизу була так далеко. На відстані, можливо, повних 50 метрів.

Сьогоднішній урок, видається, полягає в тому, що треба неймовірно близько до чогось підійти, щоб мозок зміг охопити це щось достатньо, щоб злякатися.

Рідкісний мозок здатен реагувати на щось віддалене у просторі чи часі. Мозок цікавить те, що під рукою, що можна помацати…​

Раніше Гаррі гадав, що для нового візиту в Азкабан йому знадобиться планування й співпраця з боку дорослого спільника. Летиключі, мітли, плащі-невидимки. Якийсь спосіб дістатись нижніх рівнів, не потурбувавши аврорів, і потрапити туди, де чигають тіні смерті.

І цього було достатньо, щоб відкласти цей план на далеку перспективу, безпечно відтермінувати його подалі від тепер.

До сьогодні він не розумів, що насправді все просто — треба лише знайти Фоукса і сказати йому, що час настав.

Спогади знову здійнялися в ньому — спогади, які Гаррі ніколи не міг надовго забути. Хоча каміння під ним не було гладеньким мов метал, хоча навколо нього було осяяне місяцем небо, чомусь дуже легко було уявити себе в пастці довгого металевого коридору в тьмяному оранжевому світлі.

Ніч була тиха — достатньо тиха, щоб спогади були ясно чутні.

Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

Ні, я не хотіла, будь ласка, не помирай!

Не забирай його, не-не-не…​

Зображення світу розмилося, і Гаррі витер очі рукавом.

Якби за тими дверима була Герміона…​

Якби Герміону запроторили були в Азкабан, Гаррі би покликав фенікса, полетів туди і спалив дощенту всіх дементорів до останнього, яке б це не було божевілля, які б не були його плани на життя. Він би просто…​ він би зробив це, і край.

А та жінка, за тими дверима — був, напевно, хтось, десь, кому вона теж була дорога? Хіба не відстань від її життя не дає Гаррі рвонути рятувати її з Азкабану попри всі перешкоди? Що потрібно, щоб штовхнути його на цей крок? Можливо, достатньо було б знати її в обличчя? Чи знати, як її звуть? Її улюблений колір? Полетів би він рятувати з Азкабану Трейсі Девіс? А як щодо професорки Макґонеґел? Мама й тато — звісно, тут жодних питань. А та жінка сказала була, що вона — чиясь мати. Скільки людей хотіло б мати достатньо сил, щоб увірватися до Азкабану? Скільки в’язнів Азкабану щоночі бачать сни про дивовижний порятунок?

Жоден. Адже це щаслива думка.

Мабуть, він мусить знищити Азкабан. Треба лише знайти Фоукса й сказати, що час настав. Уявити центр ями з дементорами, що він його бачив тоді з мітли. Дозволити феніксу перенести його туди. Накласти чари істинного патронуса і до дідька всі наслідки.

Треба було лише знайти Фоукса.

Можливо, можна просто подумати про вогонь, покликати вогняного птаха в глибині свого серця…​

На нічному небі спалахнула зірка.

Коли погляд Гаррі, тренований на завжди несподівані метеоритні дощі, опинився в цій точці, якась частина його вже дивувалася, як це, що зірка й досі там; бліда зірка, що її яскравість поступово, але відчутно зростає. Якусь секунду Гаррі подумав, а чи не бачить від народження нової або наднової зорі. Хоча, чи можна справді побачити їхню зміну яскравості? Хіба перша фаза нової не має бути жовто-помаранчевого кольору?

Тоді нова зірка знову ворухнулася, і ніби почала ще й збільшуватись. Вона раптом поближчала, вже не була так далеко, що відстань була незбагненною. Ніби ви гадали, що бачите зірку, а виявилося, що це літак, підсвічену форму якого ви змогли побачити…​

…​ні, не літак…​

Впізнавання зажевріло Гаррі в грудях, розтеклося мов тепла хвиля, і він спітнів від передчуття.

…​птах.

Різкий крик розколов ніч, відбився луною від дахів Гоґвортсу.

Постать, що стрімко наближалася, лишала по собі вогняний слід, а ще палахкотіла іскрами, що сипалися з пір’я, коли могутні крила били в повітрі. І ось уже істота сповільнилася по широкій дузі, щоб зависнути в кількох кроках від Гаррі, і вогняний слід на небі потьмянів — та її власне світло не вщухає й не блякне; ніби якесь невидне сонце світить і освітлює його.

Величезні сяючі крила, червоні, як захід сонця; очі, як палаючі перли, а в очах — золотий вогонь і рішучість.

Фенікс відкрив дзьоб і вилучив із себе гучний скрегіт, що його зміст Гаррі легко зрозумів, так, ніби людською мовою було сказано:

РУШАЙМО!

Несвідомо хлопець позадкував від краю даху. Він не віднімав погляду від фенікса, а все його тіло тремтіло від напруження; він то стискав кулаки, то кидав руки висіти по боках тіла; і увесь час він відступав — назад, далі він фенікса.

Фенікс знову крикнув — відчайдушний, сповнений благання звук. Цього разу в ньому не було слів — лише почуття, що відлунювали всі почуття Гаррі щодо Азкабану, спокусу діяти, просто зробити щось із цим, несамовита потреба зробити щось зараз, не відкладати далі ані на секунду — усе це було в скрику птаха.

Ходімо. Час настав. Голос прозвучав тепер всередині Гаррі, не від фенікса; в такій глибині він звучав, що й окремого ймення, скажімо, «грифіндорець», вже не можна було йому дати.

Лише і треба — зробити крок уперед, торкнутися кігтів фенікса, і він віднесе Гаррі туди, де йому треба бути, де, як йому увесь час і здавалося, він мусить бути, — вниз, у центральну прірву під Азкабаном. Ця картина стояла в Гаррі перед очима, така чітка й реальна, що це було нестерпно — як він радісно всміхається, нарешті відкинувши всі свої страхи і робить вибір…​

 — Але ж я…​ — вичавив із себе Гаррі, ще не усвідомлюючи, що каже. Гаррі підвів долоні до обличчя, щоб витерти сльози, що проступили йому на очах. Фенікс висів у повітрі поряд, підтримував себе широкими помахами крил. — Але ж я…​ є інші люди, яких я теж маю врятувати, інші речі, які я мушу зробити…​

Вогняний птах пронизливо крикнув, і хлопчик сахнувся, як від удару. Це був не наказ, не заперечення, це було знання…​

Освітлені тьмяним оранжевим світлом коридори.

Серце в Гаррі стискалося, йому хотілося просто зробити це і покінчити з цим нарешті. Можливо, він помре, та якщо не помре, то зможе нарешті очиститися. Зможе мати принципи, що важать більше, ніж прості відмовки, щоб нічого не робити. Це його життя. Може витрачати його, як хоче. Може зробити це, коли йому заманеться, в будь-який час…​

…​якби він не був хорошою людиною.

* * *

Хлопець стояв на даху, його очі навпроти двох вогняних кульок. Можливо, зірки мали час зрушити з місця в своїх сузір’ях, доки він стояв там, стояв і мучився вибором…​

…​вибором, що…​

…​не зміниться.

Очі хлопця один раз зиркнули на зорі вгорі; тоді він повернув увагу до фенікса.

 — Ще ні, — промовив хлопець, майже нечутно. — Ще ні. В мене ще забагато завдань. Будь ласка, повернись потім, коли я знайду інших, що вміють викликати справжнього патронуса…​ може, за пів року…​

Без жодного слова чи звуку постать птаха огорнулася вогнем; вогняна сфера тріскотіла й спалахувала білими та кармінними венами так, ніби хотіла пожерти те, що було всередині неї; а коли вогонь розвіявся сірим димом, фенікса вже не було.

На верхівці Рейвенкловської вежі запала тиша. Хлопець повільно відняв долоні від вух, зупинився, щоб протерти мокрі щоки.

Повільно хлопець повернувся…​

А тоді закричав і відстрибнув назад так, що майже впав з Рейвенкловської вежі; хоча мабуть, впасти йому все одно не вдалося б у присутності цього іншого мага, що стояв тепер на даху.

 — І так воно сталося, — промовив Албус Дамблдор, майже пошепки. — Так воно сталося.

На його плечі сидів Фоукс, він роздивлявся місце, де щойно зникнув інший фенікс своїм пташиним поглядом, що його не можливо було прочитати.

 — Що ви тут робите?

 — Ась? — відгукнувся древній стариган, що стояв у протилежному кутку дахового майданчика. — Я відчув присутність створіння, що його Гоґвортс не впізнав, і прийшов подивитися, звичайно, — повільно тремтяча рука старого чарівника піднялася зняти серпасті окуляри, а інша — витерти очі й лоба рукавом мантії. — Я не смів…​ не наважувався говорити…​ я знав, знав, що з усіх виборів цей — мусить бути твоїм власним…​

Гаррі відчув тривогу, що наростала в ньому, мов нудота в шлунку.

 — Що все залежить від цього вибору, — провадив Албус Дамблдор далі, досі напівпошепки, — це я розумів. Та який вибір веде у темряву — не знав. Та, принаймні, цей вибір твій власний.

 — Я не…​ — почав Гаррі, і зупинився.

Жахлива гіпотеза, дедалі більш імовірна…​

 — Фенікс приходить, — пояснив старий чарівник, — до тих, хто готовий битися; до тих, хто діятиме, не шкодуючи свого життя. Фенікси не мудрі, Гаррі, і не можуть нас оцінювати і судити, вони — лише свідки вибору. Я гадав, що йду на смерть, коли фенікс поніс мене битися з Ґріндельвальдом. Я не знав, що Фоукс підтримуватиме мене, лікуватиме мене і лишиться зі мною…​ — голос старого чарівника на мить затремтів. — Про це не говорять…​ Ти мусиш зрозуміти, Гаррі, чому…​ якби хтось знав, фенікс не зміг би розсудити правильно. Але тобі, Гаррі, вже можна це чути, позаяк фенікс приходить лише один раз.

Старий чарівник перетнув оглядовий майданчик рейвенкловської вежі і підійшов до хлопця, що заклякнув був у жахливому усвідомленні.

В моїй дуелі з Ґріндельвальдом я не міг перемогти, тільки битися з ним багато годин, щоб він впав у знемозі; і я б теж загинув від неї згодом, якби не Фоукс…​

Гаррі навіть не розумів, що говорить, доки не почув власний шепіт…​

 — Виходить, я міг би…​

 — Чи міг би? — запитався древній чарівник, і голос його звучав значно старше, ніж зазвичай. — Тепер вже тричі фенікс прилітав по моїх учнів. Одна відіслала його, і горе від вчиненого, здається, розчавило її. Другий був кузеном твоєї юної подруги Лаванди Браун, і він…​ — тут голос старого чарівника затнувся. — Він не повернувся, бідний Джон, і не врятував нікого з тих, кого збирався врятувати. Серед небагатьох знавців феніксів подейкують, що лише один з чотирьох повертається зі свого походу. Та навіть якби ти вижив — для якого життя, Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес? Для життя, в якому ти мусив би завжди чути крики фенікса — хтозна, не звело б це тебе з розуму? — старий чарівник знову утерся рукавом. — Я більше любив компанію Фоукса до того, як почав боротьбу з Волдемортом.

Здавалося, хлопець не слухає, він дивився лише на червоно-золотого птаха на плечі чарівника.

 — Фоуксе? — тремтячим голосом звернувся він до фенікса. — Чому ти не дивишся на мене, Фоуксе?

Фоукс нахилив голову й зацікавлено подивився на хлопця, тоді обернувся назад і продовжив вивчати свого власника.

 — Бачиш? — сказав старий чарівник. — Він не зневажає тебе. Можливо, тепер ти його не так цікавиш; і він знає…​ — тут чарівник сардонічно посміхнувся, — що ти не надто вірний його господареві. Втім, людина, до якої фенікс взагалі прилітав, — не може бути неприємна феніксу, — голос чарівника знову стишився до шепоту. — На плечі Ґодрика Ґрифіндора ніколи не бачили птаха. Хоча це ніде не записано, я гадаю, він відіслав свого фенікса, перш ніж обрав червоний і золотий своїми офіційними кольорами. Можливо, відчуття провини за цей вчинок гнало його далі, ніж він дійшов би інакше. А може цей досвід навчив його покорі й скромності, повазі до слабкості людей, навчив поразці…​ — чарівник похитав головою. — Я дійсно не знаю, чи ти зробив мудрий вибір. Я дійсно не знаю, чи це було правильно, чи неправильно. Якби я знав, Гаррі, я б заговорив. Але я…​ — Дамблдору знову перебило подих. — Я лише дурний маленький хлопчик, що виріс у дурного стариганя, і мудрості в мене катма.

Гаррі не міг дихати, нудота підбиралася йому до горла, а живіт скрутило намертво. Він раптово і остаточно усвідомив, що зазнав поразки в якомусь фінальному, остаточному сенсі — зазнав поразки саме цієї ночі…​

Хлопець стрімко обернувся й вибіг до краю рейвенкловського даху.

 — Повернися! — його голос тріснув, піднявся майже до вереску. — Повернися!

* * *

Останній наслідок:

Вона прокинулася від жаху, хапаючи ротом повітря, на її губах застиг крик, але слів не було, вона не розуміла, що була побачила, не розуміла, що була побачила…​

 — Котра година? — вичавила з себе вона.

Її золотий, інкрустований коштовним камінням будильник, прошепотів у відповідь:

 — Близько одинадцятої ночі. Повертайся в ліжко.

Вся її постіль була мокра від поту, нічний одяг просякнутий потом теж, тож вона взяла паличку з подушки поряд, привела себе до ладу, спробувала заснути, і врешті-решт їй це вдалося.

Сивіла Трелоні знову заснула.

У забороненому лісі кентавр, що його розбудило якесь безіменне передчуття, припинив роздивлятися нічне небо, бо він знайшов там лише питання і жодних відповідей; тож, вклавши ноги зручніше, Фіренце знову заснув.

В далеких землях магічної Азії древня відьма на ім’я Фен Тонґ, що спала вдень, сказала стурбованому пра-пра-пра-онуку, що, мовляв, в неї все гаразд, це був лише нічний кошмар, і знову заснула.

В землі, де маґли ніколи не отримують листів, дівчинка, така маленька, що навіть власного імені в неї ще не було, плакала на руках своєї роздратованої, але люблячої матері, аж доки вона не заспокоїлася й не заснула.

Всім їм спалося погано.

Розділ 86. Перевірка чисельних гіпотез

(Заголовки міжнародних новин на 7 квітня 1992:)

Торонто Чаклунський трибʼюн:

ВЕСЬ БРИТАНСЬКИЙ ЧАРВЕРСУД

СТВЕРДЖУЄ, ЩО «ХЛОПЧИК-ЩО-ВИЖИВ»

НАЛЯКАВ ДЕМЕНТОРА

ЕКСПЕРТ З МАГІЧНИХ ІСТОТ:

«ТА ВИ ПРОСТО БРЕШЕТЕ»

ФРАНЦІЯ ТА НІМЕЧЧИНА ЗВИНУВАЧУЮТЬ БРИТАНІЮ В ТОМУ,

ЩО ВОНА ВСЕ ЦЕ ВИГАДАЛА

Денні примітки заклинателя Нової Зеландії:

ЩО ЗВЕЛО БРИТАНСЬКИЙ ПАРЛАМЕНТ З ҐЛУЗДУ?

ЧИ МОЖЕ ТЕ Ж САМЕ СТАТИСЯ З НАШИМ УРЯДОМ?

ЕКСПЕРТИ НАВОДЯТЬ 28 ПРИЧИН

ВВАЖАТИ, ЩО ЦЕ ВЖЕ СТАЛОСЯ

Американський маг:

КЛАН ВОВКУЛАК СТАНЕ

ПЕРШИМ НАСЕЛЕННЯМ ВАЙОМІНГУ

Базікало:

МЕЛФОЙ ТІКАЄ З ГОҐВОРТСУ

ЧЕРЕЗ ПРОБУДЖЕННЯ СИЛИ ВІЇЛ

Щоденний віщун:

ЧЕРЕЗ ЮРИДИЧНІ ФОРМАЛЬНОСТІ ЗВІЛЬНЕНО

«СКАЖЕНУ МАҐЛОРОДКУ»

А ПОТТЕР ПОГРОЖУЄ МІНІСТЕРСТВУ

АТАКОЮ НА АЗКАБАН

* * *

Гіпотеза: Волдеморт

(8 квітня 1992 19:22)

* * *

І знову вони вчотирьох зібралися за древнім директорським столом, з усіма його шухлядами всередині шухляд всередині шухляд, де зберігалися папери всіх часів школи Гоґвортс. Згідно з однією легендою, директорка Шегла якось загубилася в цьому столі і, насправді, досі була там, і їй не можна буде вийти, доки вона не впорядкує свої документи. Мінерва не надто хотіла успадкувати ці шухляди, коли успадкує цей стіл, — якщо хтось із них виживе.

Албус Дамблдор сидів за цим столом, він видавався похмурим та зосередженим.

Северус Снейп стояв поряд зі згаслим попелом флу, зловісно нависав над ними, мов вампір. Інколи учні навіть звинувачували його в тому, що він вдає з себе вампіра.

Дикозор Муді мав приєднатися до них, але ще не прийшов.

І Гаррі…​

Маленький худий хлопець примостився на бильці крісла, ніби в ньому було забагато енергії, яка не дозволяла йому просто сидіти. Незворушне обличчя, спітніле волосся, пильні зелені очі і, завжди з ним, зубчастий шрам-блискавка, що ніколи не загоїться. Зараз він видавався більш похмурим, ніж навіть один тиждень тому.

На мить Мінерві пригадалася їхня з Гаррі подорож до алеї Діаґон. Видавалося, це було вічність тому. Десь всередині Гаррі якимось чином уже був цим розсудливим хлопцем. Ані вона, ані Албус, не були повністю винні у цих змінах. Але було щось майже нестерпно сумне в контрасті між маленьким хлопчиком, якого вона вперше побачила, і тим, на що чаклунська Британія його перетворила. Наскільки зʼясувала Мінерва, у Гаррі ніколи не було нормального дитинства. Названі батьки Гаррі казали були, що він майже не спілкувався, а грав і того менше з маґлівськими дітьми. Боляче було думати, що в Гаррі було лише кілька місяців пограти з іншими дітьми Гоґвортсу, доки потреби війни не відібрали й цього. Можливо, Гаррі показував дітям власного віку інше лице, ніж те, яким він дивився на Чарверсуд. Але їй ніяк не йшла з голови думка, що дитинство Гаррі Поттера — ніби купа хмизу, і вони з Албусом гілка за гілкою спалюють цей хмиз у полумʼї.

 — Пророцтва — дивні штуки, — сказав Албус Дамблдор. Очі старого чарівника були напівзаплющені, ніби від втоми. — Туманні, неясні, їхній сенс тікає від розуміння, мов вода крізь пальці. Пророцтво — це завжди тягар, бо в ньому немає відповідей — самі питання.

Гаррі Поттер напружено сидів.

 — Директоре Дамблдор, — з легкою наполегливістю сказав хлопець, — мої друзі під ударом. Герміона Ґрейнджер ледь не потрапила до Азкабану. Війна почалася, як ви це сказали. Пророцтво професорки Трелоні — ключова інформація для оцінки моєї гіпотези щодо того, що відбувається. Не кажучи вже про те, як це нерозумно й небезпечно, що Темний Лорд знає пророцтво, а я — ні.

Албус похмуро й запитально поглянув на неї, а вона похитала головою у відповідь. Хай яким неймовірним способом Гаррі дізнався, що пророцтво зробила була Трелоні і що Темний Лорд про нього знав, про це Гаррі дізнався не від неї.

 — Волдеморт у спробі відвернути саме це пророцтво зазнав поразки від твоїх рук, — сказав старий чарівник. — Його знання призвело лише до шкоди для нього. Старанно обміркуй це, Гаррі Поттере.

 — Так, директоре, я це розумію. Моя рідна культура також має літературні традиції здійснених лише через самих себе та неправильно інтерпретованих пророцтв. Я інтерпретуватиму його обережно, не хвилюйтеся. Але я вже здогадався багато про що. Чи безпечніше для мене працювати з частковими здогадами?

Минав час.

 — Мінерво, — сказав Албус. — Якщо твоя ласка.

 — Наближається…​ — почала вона. Слова застрягали їй у горлі, вона не була актрисою, не могла імітувати глибокий моторошний тон справжнього пророцтва. І втім, чомусь здавалося, що саме тон містив увесь сенс. — Наближається той, хто зможе перемогти Темного Лорда…​ народжений у родині тих, хто тричі кидав йому виклик, народжений наприкінці сьомого місяця…​

 — І Темний Лорд позначить його як рівного собі, — пролунав голос Северуса, через що вона підстрибнула в стільці. Майстер зіллєваріння височів над каміном. — Але він володітиме силою, якої Темний Лорд не відає…​ і кожний мусить знищити все, крім залишку іншого, бо разом ці два різні духи не можуть існувати в одному світі.

У виконанні Северуса останній рядок так ясно провіщав лихо, що холод дістався аж її кісток. Вона ніби знову слухала Сивілу Трелоні.

Гаррі похмуро вислухав це.

 — Можете повторити? — спитав він.

 — Наближається той, хто зможе перемогти Темного Лорда, народжений у родині тих, хто тричі кидав йому виклик, народжений наприкінці сьомого місяця…​

 — Взагалі-то, заждіть, а можете це записати? Мені треба проаналізувати це дуже обережно…​

Так і було зроблено. І Албус, і Северус спостерігали за пергаментом мов яструби, ніби боялися, що якась невидима рука висмикне цю цінну інформацію.

 — Подивімося…​ — сказав Гаррі. — Я чоловік і народився 31го липня — є. Я й справді переміг Темного Лорда — є. Неоднозначний займенник у другому рядку…​ але я тоді ще не народився, тож складно уявити, як мої батьки могли тричі кинути виклик мені. Шрам — очевидний кандидат на позначку…​ — Гаррі торкнувся чола. — І є ще сила, якої Темний Лорд не відає, — це напевно моя наукова освіта…​

 — Ні, — сказав Северус.

Гаррі здивовано поглянув на майстра зіллєваріння.

Очі Северуса були заплющені, лице напружене від зосередження.

 — Темний Лорд міг би отримати цю силу, вивчивши ті ж книжки, що й ти, Поттере. Але в пророцтві не сказано «сила, якої Темний Лорд не має». І навіть не «сила, якої Темний Лорд не може отримати». Вона сказала «сила, якої Темний Лорд не відає»…​ Це має бути щось дивніше для нього, ніж маґлівські артефакти. Напевно, щось, чого він взагалі не зможе усвідомити, навіть якщо побачить…​

 — Наука — це не мішечок з технологічними фокусами, — сказав Гаррі. — Це не просто маґлівська версія палички. Це навіть не знання на кшталт періодичної таблиці. Це інший спосіб мислення.

 — Можливо…​ — скептично пробурмотів майстер зіллєваріння.

 — Небезпечно це, — сказав Албус, — надто покладатися на пророцтво, навіть якщо ти почув його сам. Пророцтва — щедре джерело роздратування.

 — Це я вже зрозумів, — сказав Гаррі. Він потягнувся рукою до чола й потер шрам. — Але…​ гаразд, якщо це — все, що ми знаємо…​ слухайте, я спитаю прямо. Звідки ви знаєте, що Темний Лорд і справді вижив?

 — Що? — скрикнула вона.

Албус лише зітхнув і відкинувся на спинку величезного крісла директора.

 — Ну, — сказав Гаррі, — уявіть, як пророцтво звучало тоді, коли було зроблено. Відомо-Хто дізнається про нього, і пророцтво звучить так, ніби мені судилося вирости й скинути його владу. Ніби в нас має бути фінальна битва, у якій хтось із нас має знищити все, крім залишку іншого. Тож Відомо-Хто атакує Ґодрикову Долину і одразу стає переможеним, залишивши по собі якийсь залишок, що може бути, а може й не бути його безтілесним духом. Можливо, смертежери — це залишок, а може Чорна мітка. Можливо, пророцтво вже справдилося, ось що я маю на увазі. Не зрозумійте мене неправильно — я розумію, що моя інтерпретація дещо притягнута. Слова Трелоні не звучать природно для опису лише подій, що історично сталися 31го жовтня 1981го року. Напад на дитину й рикошет закляття зазвичай не назвуть «силою перемогти». Та якщо вважати, що пророцтво провіщало декілька можливих розвитків подій, лише один з яких справді відбувся на Геловін, тоді пророцтво вже завершене.

 — Але…​ — бовкнула Мінерва. — Але напад на Азкабан…​

 — Якщо Темний Лорд вижив, то, звісно, він — найімовірніший підозрюваний організації втечі з Азкабану, — розсудливо сказав Гаррі. — Можна навіть сказати, що втеча з Азкабану — баєсове свідчення про те, що Темний Лорд вижив, бо втеча з Азкабану більш імовірна у світах, де він живий, ніж у світах, де він мертвий. Але це не сильне баєсове свідчення. Це не щось, що не може статися, хіба що Темний Лорд живий. Професор Квірел, що заздалегідь не вважав, що Відомо-Хто досі з нами, без проблем вигадав власне пояснення. Для нього очевидно, що якийсь могутній чарівник звільнив Белатрису Блек, щоб дізнатися в неї якусь таємницю Темного Лорда, наприклад, магічні знання, які він довірив лише їй. Апріорна імовірність того, що хтось пережив смерть власного тіла, дуже низька, навіть враховуючи магію. Більшість разів таке не трапляється. Тож якщо в нас є лише втеча з Азкабану…​ Я б формально сказав, що цього баєсового свідчення недостатньо. Малоймовірність свідчення за умови хибності гіпотези невідповідна апріорній малоймовірності гіпотези.

 — Ні, — сухо сказав Северус. — Пророцтво ще не виконане. Я би знав.

 — Ви впевнені у цьому?

 — Так, Поттере. Якби пророцтво вже справдилося, я б це зрозумів! Я чув слова Трелоні, я памʼятаю її голос, і якби я знав про якісь події, що відповідають пророцтву, я б їх упізнав. Те, що вже сталося…​ не про це йдеться в пророцтві, — з непохитною впевненістю сказав майстер зіллєваріння.

 — Я не певен, що робити з цим твердженням, — сказав Гаррі. Він підвів руку й неуважно потер чоло. — Можливо, вам лише видається, що минулі події не відповідають пророцтву, а насправді історія вважає інакше…​

 — Волдеморт живий, — сказав Албус. — Є й інші ознаки.

 — Наприклад? — миттєво спитав Гаррі.

Албус витримав паузу.

 — Існують жахливі ритуали, за допомогою яких чарівники поверталися після смерті, — повільно сказав Албус. — Принаймні це будь-хто може розгледіти в історії та легендах. Але книжок про це бракує. Я не зміг знайти їх. Я певен, їх прибрав Волдеморт…​

 — Тобто ви не можете знайти жодної книжки про безсмертя, і це доводить, що вони у Відомо-кого?

 — Саме так, — сказав Албус. — Є певна книжка — я не називатиму її вголос — і її немає у службовій секції Гоґвортської бібліотеки. Є древній сувій, що мав би зберігатися в «Борджина й Беркса», але на тій полиці, де він був, лише порожнє місце…​ — старий чарівник зупинився. — Та гадаю, — ніби до себе продовжив старий чарівник. — ти скажеш, що навіть якщо Волдеморт старався зробити себе безсмертним, це не означає, що в нього вийшло…​

Гаррі зітхнув.

 — Докази, директоре? Наразі в нас самі ймовірності. Якби ми напевно знали, що певна книжка щодо безсмертя зникла, це б підвищило імовірність того, що хтось спробував втілити безсмертя в життя. Що, у свою чергу, підвищує апріорну імовірність того, що Темний Лорд пережив власну смерть. З цим я погоджуюся, і дякую, що поділилися цим фактом. Питання лише в тому, чи достатньо піднімуться апріорні імовірності.

 — Безсумнівно, — тихо сказав Албус, — якщо ти погоджуєшся, що існує бодай шанс, що Волдеморт вижив, хіба не варто підготуватися до цього?

Гаррі схилив голову.

 — Ваша правда, директоре. Хоча коли імовірність падає достатньо низько, надто перейматися нею — помилка. Навіть знаючи, що книжки щодо безсмертя зникли, що пророцтво звучить дещо природніше, якщо воно описує майбутню мою битву з Темним Лордом, я погоджуюся, що те, що Темний Лорд досі живий, — імовірність, а не просто можливість. Але інші імовірності також треба враховувати…​ як і можливі світи, де Відомо-Хто не вижив і хтось інший підставив Герміону.

 — Маячня, — мʼяко сказав Северус. — Цілковита маячня. Чорна мітка не зникла, як і її господар.

 — От бачите, саме це я й називаю формально недостатнім баєсовим свідченням. Звісно, звучить це дуже суворо, фатально тощо, але невже аж настільки малоймовірно, щоб магічна мітка залишилася після смерті свого творця? Припустимо, що мітка точно продовжить своє існування, якщо розум Темного Лорда живе, але заздалегідь ми б припустили, що з імовірністю 20 відсотків Чорна мітка продовжить існування після смерті Темного Лорда. Тоді спостереження «Чорна мітка не зникла» впʼятеро імовірніша у світах, де Темний Лорд живий, ніж у світах, де він мертвий. Невже це можна порівняти з апріорною імовірністю безсмертя? Скажімо, апріорна оцінка того, що Темний Лорд виживе, — один до ста. Якщо гіпотеза в сто разів імовірніше хибна, ніж істинна, а тоді ми бачимо свідчення впʼятеро разів імовірніше за умови, що ця гіпотеза істинна, треба оновити віру в гіпотезу до «у двадцять разів більш імовірно хибна, ніж істинна». Шанси один до ста помножені на співвідношення імовірності один до пʼяти дорівнює шансам один до двадцяти, що Темний Лорд мертвий…​

 — Звідки ви берете всі ці числа, Поттере?

 — Це визнана слабкість методу, — миттєво відповів Гаррі. — Але за допомогою цього методу я отримую якісну оцінку того, що спостереження «Чорна мітка не зникла» недостатньо, щоб адекватно підтримати гіпотезу «Темний Лорд безсмертний». Свідчення не таке дивовижне, як твердження. — Гаррі зробив паузу. — Не кажучи вже про те, що навіть якщо Темний Лорд і живий, не факт, що саме він підставив Герміону. Як казала одна хитра людина, декілька незалежних інтриганів можуть проводити свої плани.

 — Наприклад, професор із захисту, — з тонкою усмішкою сказав Северус. — Гадаю, я не можу не погодитися, що він підозрюваний. Зрештою, минулого року винним виявився професор із захисту. І позаминулого року. І позапозаминулого теж.

Очі Гаррі повернулися до пергаменту на його колінах.

 — Продовжимо. Ми певні, що пророцтво точне? Ніхто не чіпав памʼять професорки Макґонеґел, можливо, змінив чи прибрав якийсь рядок?

Албус трохи помовчав, а тоді повільно промовив:

 — На всю Британію накладено велике закляття, що записує кожне вимовлене на її території пророцтво. Вони записані глибоко під Найдавнішою Залою Черверсуду, у відділі таємниць.

 — Зала Пророцтв, — прошепотіла Мінерва.

Вона читала про це місце. Вважалося, що це величезна кімната, заставлена сповненими блискучих куль стелажами. Кулі зʼявлялися одна за одною роками. Казали, що сам Мерлін її спорудив — останній ляпас наймогутнішого чарівника по лицю долі. Не всі пророцтва сприяли добру. Мерлін хотів був, щоб принаймні ті, про кого в пророцтві йшлося, могли знати, що про них було сказано. Так Мерлін сприймав повагу до їхньої свободи волі — щоб доля не могла керувати ними без їхнього знання. Ті, кого згадували в пророцтві, отримають блискучу кулю, що прилетить до них у руку, і вони почують справжній голос віщуна. Подейкували, що інші, хто спробує торкнутися кулі, зʼїдуть з ґлузду, або в них просто голова вибухне — тут легенди не визначилися. Хай які насправді були наміри Мерліна, невимовці не пускали нікого до зали століттями, наскільки їй було відомо. У «Витворах древніх чарівників» стверджувалося, що пізніше невимовці зʼясували були, що сповіщення субʼєктів пророцтва перешкоджало провидцям зменшувати хай який темпоральний тиск вони зменшували. Тому нащадки Мерліна сховали його залу. Мінерві спало на думку (тепер, коли вона вже кілька місяців спілкувалася з містером Поттером), що дивно, що хтось про це взагалі знав. Але також вона знала, що не варто питати про це Албуса, бо Албус може спробувати їй розказати. А Мінерва свято вірила, що про час варто хвилюватися лише якщо ти — годинник.

 — Зала Пророцтв, — тихо підтвердив Албус. — Ті, про кого йдеться в пророцтві, можуть послухати це пророцтво там. Розумієш, що з цього випливає, Гаррі?

Гаррі насупився.

 — Ну, я можу його послухати. Темний Лорд теж…​ А! Мої батьки. Ті, хто тричі кидав йому виклик. Вони теж згадані в пророцтві, тож вони могли прослухати запис?

 — Якщо почуте Джеймсом та Лілі чимось відрізнялося від слів Мінерви, — рівним голосом сказав Албус, — то вони про це мені не розповіли.

 — Ти привів туди Джеймса та Лілі? — спитала Мінерва.

 — Фоукс має доступ до багатьох місць, — сказав Албус. — Не згадуйте про цей факт.

Гаррі втупився в очі Албуса.

 — Можна мені потрапити у це місце відділу таємниць і послухати запис пророцтва? Як я зрозумів, оригінальний голос може чимось допомогти.

У серпастих окулярах Албуса зблиснуло віддзеркалення світла, коли старий чарівник повільно похитав головою.

 — Гадаю, це буде не мудро, — сказав Албус. — Не просто з очевидних причин. Воно небезпечне, це створене Мерліном місце. Для декого більш небезпечне, ніж для інших.

 — Зрозуміло, — безбарвно сказав Гаррі, знову поглянувши на пергамент. — Наразі вважатиму пророцтво точним. У наступній частині сказано, що Темний Лорд позначив мене як рівного собі. Є якісь ідеї, що саме це може означати?

 — Звісно не те, — сказав Албус, — що ти маєш піти його шляхом, якщо є бодай крапля мудрості.

 — Я не дурень, директоре. Маґли трохи знаються на темпоральних парадоксах, хай навіть для них це все лише теорія. Я не відкину свою етику лише через те, що отримав сигнал з майбутнього, що стверджує, ніби це станеться, бо тоді це стане єдиною причиною того, що так сталося оригінально. І все ж таки, що означає ця фраза?

 — Я не знаю, — сказав Северус.

 — Я теж, — сказала Мінерва.

Гаррі дістав паличку й повертів її в руках, замислено розглядаючи дерево.

 — Одинадцять дюймів, гостролист, серцевина з пера фенікса, — сказав Гаррі. — І фенікс, з чийого хвоста перо у цій паличці, дав лише одне інше перо, яке містер…​ як його звали, Олів-щось…​ зробив серцевиною палички Темного Лорда. І я парселмовець. Навіть тоді видавалося, що це занадто для збігу. А тепер я дізнаюся, що є пророцтво, яке стверджує, що я буду рівним Темному Лордові.

Погляд Северуса був замисленим; погляд директора — незбагненним.

 — Чи могло так статися, — непевно сказала Мінерва, — що Відомо-Хто…​ що Волдеморт…​ передав частину своїх сил містерові Поттеру в ніч, коли наділив його цим шрамом? Ненавмисно, звісно. І все ж таки…​ Не розумію, як містер Поттер може бути йому рівним, якщо в нього буде менше магії, ніж у самого Темного Лорда…​

 — Фі, — сказав Гаррі, що досі медитативно дивився на паличку. — Я боровся б із Темним Лордом взагалі без магії, якби треба було. Гомо сапіенс не стали домінантним видом цієї планети за допомогою найгостріших кігтів та найтривкішої шкіри — хоча, гадаю, ця думка дещо незвична для чарівників. І все ж таки, це нижче моєї гідності як людини — боятися чогось, що не розумніше за мене. А наскільки я чув, у цій царині Темний Лорд не надто страшний.

Майстер зіллєваріння заговорив, у його голосі чувся домішок презирливого розтягування слів:

 — Вважаєш себе розумнішим за Темного Лорда, Поттере?

 — Насправді так, — сказав Гаррі й засукав лівий рукав мантії, а також рукав сорочки під мантією, щоб оголити руку: — О, до речі! Переконаймося, що ні в кого з присутніх немає помітного татуювання на стандартному, легкому для перевірки місці, що позначає всіх таємних ворожих шпигунів.

Албус жестом зупинив уїдливі слова майстра зіллєваріння.

 — Скажи мені, Гаррі, а якою б ти створив Чорну мітку?

 — Нестандартне розташування, — миттю відповів Гаррі, — щоб її неможливо було перевірити без соромʼязливості та галасу, хоча, звісно, будь-яка свідома щодо безпеки людина все одно перевірила б. Зробити її меншою, якщо можливо. Накласти поверху інше, немагічне татуювання, щоб приховати справжню форму…​ а ще ліпше прикрити шаром підробної шкіри…​

 — І справді хитро, — сказав Албус. — Та скажи мені, припустимо, ти можеш вбудувати в мітку які заманеться умови, щоб вона зникала чи зʼявлялася, як забажаєш. Що ти зробив би тоді?

 — Зробив би її завжди цілковито невидимою, — сказав Гаррі, ніби його спитали про очевидне. — Нікому не треба, щоб була будь-яка помітна різниця між шпигуном та не шпигуном.

 — Припустимо, що ти ще хитріший, — сказав Албус. — Ти майстер обману, майстер шахрайства, і ти хочеш застосувати всі свої вміння без останку.

 — Ну…​ — хлопець затнувся, спохмурнівши. — Мені видається це занадто складним, більш схожим на тактику лиходія в рольовій грі, а не на щось, що варто застосовувати у справжній війні. Та гадаю, можна додавати Чорні мітки людям, що насправді не були смертежерами, а в справжніх смертежерів зробити її завжди невидимою. Але тоді як люди взагалі почали вважати, що Чорна мітка ідентифікує смертежера…​ Мені треба подумати про це принаймні пʼять хвилин, якщо треба розглянути цю задачу серйозно.

 — Я прошу тебе про це, — досі мʼяким тоном сказав Албус, — бо я й справді у перші дні війни надто довіряв пропонованій тобою перевірці. Орден пережив мою нерозсудливість лише завдяки Аластору, що не довіряв чистим рукам. Потім я вважав був, що носії мітки здатні приховувати й показувати її з власної волі. Але все ж таки коли ми пригнали Каркарофа до Чарверсуду, мітку ясно було видно на його руці, хай як Каркароф хотів переконати всіх у своїй невинності. Що насправді керує Чорною міткою, мені невідомо. Навіть Северуса досі звʼязує його мітка — він не здатен розповісти її таємниці нікому, хто їх ще не знає.

 — А, ну тоді все очевидно, — миттю озвався Гаррі. — Стоп, стривайте…​ ви були смертежером? — Гаррі перевів погляд на Северуса.

Северус тонко всміхнувся:

 — Я й досі смертежер, наскільки їм відомо.

 — Гаррі, — сказав Албус, що не відводив очей від хлопця. — Що ти маєш на увазі — тоді все очевидно?

 — Теорія інформації 101, — сказав хлопець повчальним тоном. — Спостереження за змінною X надає інформацію про змінну Y якщо й лише якщо можливі значення X мають різні ймовірності залежно від різних станів Y. Щойно ви чуєте про абсолютно будь-що, чим шпигуни відрізняються від не шпигунів, треба негайно вигадати, як використати це для розрізнення шпигунів та не шпигунів. Подібно, щоб відрізнити правду від брехні, потрібен процес, що проходить по різному в присутності правди та неправди, — ось чому «віра» тут не допомагає, а «зробити експериментальні передбачення та перевірити їх» — допомагає. Ви кажете, що хтось із Чорною міткою не може розповісти її таємниць нікому, хто їх ще не знає. Тож щоб дізнатися, як працює Чорна мітка, запишіть кожен уявний спосіб, як Чорна мітка може працювати, а тоді дивіться, як професор Снейп спробує їх розповісти помічнику — можливо, комусь, хто взагалі не знає про дослід — я пізніше розповім про двійковий пошук, щоб ви могли зіграти в «двадцять питань» і сильно зменшити область пошуку, — і саме те, що він не зможе прочитати вголос, і буде правдою. Його мовчання буде тим, що відбувається по-різному в присутності справедливих тверджень про мітку та хибних тверджень, розумієте.

Раптом Мінерва помітила, що роззявила рота, і різко його закрила. Видавалося, навіть Албус був здивованим.

 — А після цього, як я вже казав, будь-яка різниця в поведінці шпигуна та не шпигуна може бути використана для визначення шпигунів. Щойно ви ідентифікуєте принаймні один магічно цензурований секрет Чорної мітки, ви зможете перевірити, чи є в когось Чорна мітка, просто попросивши їх розкрити цей секрет комусь, хто його досі не знає…​

 — Дякую вам, містере Поттер.

Усі поглянули на Северуса. Майстер зіллєваріння випростався, оголив зуби від злого тріумфу.

 — Директоре, тепер я вільно можу розповісти про мітку. Якщо ми знаємо, що нас викрито як смертежерів перед іншими, і ніхто ще не бачив наших голих рук, мітка покажеться, хочемо ми того чи ні. Та якщо хтось уже бачив відсутність мітки, вона не покажеться, як і в разі перевірки через підозри. Так Чорна мітка, видається, ідентифікує смертежерів — та лише вже відомих, як бачите.

 — А…​ — сказав Албус. — Дякую, Северусе, — він ненадовго заплющив очі. — Це й справді пояснює, яким чином Блека не викрив навіть Пітер…​ А як щодо запропонованої Гаррі перевірки?

Майстер зіллєваріння похитав головою.

 — Темний Лорд був не дурнем, хай які там у Поттера хибні фантазії. Тієї ж миті, як є підозра такої перевірки, мітка припиняє стримувати наші язики. Але я не міг навіть натякнути на таку можливість — лише чекати, доки хтось про неї здогадається, — ще одна тонка усмішка. — Я б винагородив вас купою очок гуртожитку, містере Поттер, якби це не зруйнувало моє прикриття. Та як бачите, Темний Лорд був доволі хитрим, — його очі подивилися кудись удалечінь. Він видихнув: — Ох, насправді він був дуже хитрим.

Гаррі Поттер довго сидів нерухомо.

Тоді…​

 — Ні, — сказав Гаррі. Хлопець похитав головою. — Ні, це не може бути правдою. По-перше, йдеться про головоломку, що доречна для першого розділу книжки Реймонда Смаліана, а навіть і не близько до рівня, що потрібен маґлівським ученим, щоб заробляти на життя. По-друге, я ж не знаю, можливо, Темний Лорд пʼять місяців міркував, щоб вигадати цю головоломку, яку я щойно розвʼязав за пʼять секунд…​

 — Невже для тебе аж так немислимо, Поттере, що хтось може бути не дурнішим за тебе? — в голосі майстра зіллєваріння було більше цікавості, ніж зневаги.

 — Це називається «базовий відсоток», професоре Снейп. Ці свідчення однаково сумісні з тим, що Темний Лорд вигадував цю головоломку протягом пʼяти місяців чи протягом пʼяти секунд, та в будь-якій даній популяції значно більше людей, що здатні на це протягом пʼяти місяців, ніж тих, хто здатен на це протягом пʼяти секунд…​ — Гаррі закрив чоло рукою. — Дідько, як же це пояснити? Гадаю, з вашої точки зору Темний Лорд вигадав розумну головоломку, а я її розумно розвʼязав, і через це ми видаємося рівними.

 — Памʼятаю твоє перше заняття зіль, — сухо вставив майстер зіллєваріння, — гадаю, тобі ще є куди рости.

 — Мир, Северусе, — сказав Албус. — Гаррі вже досягнув більшого, ніж тобі відомо. І все ж скажи мені, Гаррі…​ Чому ти віриш, що Темний Лорд гірший за тебе? Звісно, він пошкоджена душа в багатьох аспектах. Але хитрість проти хитрості — мій вирок: ти ще не готовий зустрітися з ним. А я знаю про всі твої вчинки.

* * *

В цій розмові найбільше дратувало, що Гаррі не міг розповісти про справжні причини своєї незгоди, а це порушувало основні принципи кооперативного обговорення.

Він не міг пояснити, чому насправді Белатрису витягли з Азкабану — не Відомо-Хто в якомусь виді, а спільні вміння Гаррі та професора Квірела.

Гаррі не хотів казати перед професоркою Макґонеґел, що з наслідків пошкодження мозку випливало, що такої штуки, як душа, не існує. А це робило успішний ритуал безсмертя…​ ну, не неможливим, Гаррі безперечно колись збирався прокласти стежку до магічного безсмертя, але це буде значно складнішим та потребуватиме значно більше винахідливості, ніж просто привʼязати душу, яка вже існує, до філактерії ліча. Чого насамперед не робив би жоден розумний чаклун, якби знав, що його душа безсмертна.

А справжня, щира причина, з якої Гаррі знав, що Темний Лорд не міг бути аж таким розумним…​ ну…​ не існувало тактовного способу це сказати, проте…​

Гаррі вже був на засіданні Чарверсуду. Він бачив жалюгідні «заходи безпеки», якщо їх можна було так назвати, які захищали найглибші рівні Міністерства магії. Вони навіть не мали злодієпаду, який ґобліни використовували, щоб змити багатозільну настоянку та прокляття «Імперіус» на людях, що входять до «Ґрінґотсу». Очевидним шляхом захоплення влади було накласти Імперіус на міністра магії та кількох голів відділів і совою надіслати гранати будь-кому надто могутньому для того, щоб підкорити його Імперіусу. Чи надіслати снодійний газ, якщо вони потрібні живими в стані «живої смерті», щоб брати в них волосся для багатозільної настоянки. Виманологія, чари хибної памʼяті, чари «Конфундус» — це було сміховинно, чаклунський світ був наднасичений лазівками. Може Гаррі сам цього б і не робив під час власного захоплення Британії, бо він обмежений етикою…​ ну, Гаррі міг вдатися до нешкідливих методів, бо багатозільна настоянка, тимчасовий конфундус та виманологія лише для читання звучали ліпше, ніж зайвий день в Азкабані…​ але…​

Якби Гаррі не стримувала етика, він міг би винищити лихіші частини Чарверсуду того дня. Сам-один, за допомогою лише чаклунської сили першокласника, лише через те, що був достатньо розумним, щоб збагнути дементорів. Хоча, можливо, це було б не найкращим початком політичної карʼєри для Гаррі, бо вцілілі члени Чарверсуду дуже легко й без проблем відреклися б від його дій заради піару, і засудили б ці дії, навіть якби розумніші з них усвідомлювали, що це заради добра…​ але все ж таки.

Якщо вас зовсім не стримує етика, у вас є древні таємниці Салазара Слизерина, десятки могутніх послідовників включно з Луціусом Мелфоєм, і у вас пішло більш ніж десять років на невдачу в захопленні влади в чаклунській Британії, це означало, що ви — ідіот.

 — Як це висловити…​ — почав Гаррі. — Слухайте, директоре, у вас є етика, є багато тактик бою, які ви не використовуватимете через те, що не лихий. І ви билися з Темним Лордом — неймовірно могутнім чаклуном, що не мав таких обмежень, і ви його стримували все одно. Якби Відомо-Хто був ще й суперрозумним, ви були б мертві. Усі ви. Ви померли б миттєво…​

 — Гаррі, — сказала професорка Макґонеґел, її голос тремтів. — Гаррі, ми майже всі померли. Більш ніж половина Ордену Фенікса померла. Якби не Албус…​ Албус Дамблдор, наймогутніший чарівник двох століть, Гаррі…​ ми б точно всі згинули.

Гаррі провів рукою по чолу.

 — Вибачте, — сказав Гаррі. — Я не хочу применшувати того, через що ви пройшли. Я знаю, що Відомо-Хто цілковито лихий, неймовірно могутній Темний Чарівник з десятками могутніх послідовників, і це…​ погано, так, безперечно погано. Просто…​

Це загроза й близько не такого масштабу, як розумний ворог, бо тоді він може трансфігурувати ботулотоксин та підкинути мільйонну грама до вашого чаю. Чи існував якийсь безпечний спосіб передати цю думку, не розповідаючи конкретики? Гаррі не міг такого вигадати.

 — Будь ласка, Гаррі, — сказала професорка Макґонеґел. — Будь ласка, Гаррі, я благаю тебе…​ постався до Темного Лорда серйозно! Він небезпечніший за…​ — старшій відьмі, видавалося, бракувало слів. — Він значно небезпечніший за трансфігурацію.

Брови Гаррі безконтрольно здійнялися. Северус Снейп похмуро хихотнув.

Ем, сказав голос його внутрішнього рейвенкловця. Ем, чесно, професорка Макґонеґел має рацію, ми не ставимося до цього так серйозно, як поставилися б до наукової задачі. Складновзагалівідреагувати на нову інформацію, а не викинути її одразу з вікна. Видається, ми щойновзагаліне змінили своїх поглядів, хоча зустріли неочікуваний важливий аргумент. Ми знехтували Лордом Волдемортом як несерйозною загрозоюсаме через те, що Чорна мітка була відверто дурною. Нам потрібне свідоме зусилля, щоб оновити й відкинути весь ліс висновків з цього хибного припущення, і минедокладаємо цього зусилля зараз.

 — Гаразд, — сказав Гаррі, коли здалося, що професорка Макґонеґел от-от знову щось скаже. — Гаразд, якщо треба поставитися до цього серйозно, мені треба зупинитися й поміркувати пʼять хвилин.

 — Зроби це, прошу, — сказав Албус Дамблдор.

Гаррі заплющив очі.

Його рейвенкловська сторона розділилася на трьох.

Оцінка ймовірності, сказав рейвенкловець перший, що був модератором. Темний Лорд живий, і він не менш розумний за нас, і відповідно він — справжня загроза.

Чому всі його вороги ще не мертві? спитав рейвенкловець другий, що був прокурором.

Зауважте, сказав рейвенкловець перший, ми вже використовували цей аргумент, тож ми не можемо змінити свої поглядищоразуповторюючи його.

Але хіба є якась помилка в логіці? сказав другий рейвенкловець. У світах, де Лорд Волдеморт розумний, усі з Ордену Фенікса померли протягом перших пʼяти хвилин війни. Світ не такий, тож ми не живемо в такому світі. QED.

Невже в цьому немає сумнівів? запитав третій рейвенкловець, що був призначений адвокатом. Можливо, є якась причина, з якої Лорд Волдемортнеборовся тоді з усіх сил…​

Наприклад? наполегливо поставив питання рейвенкловець другий. Більш того, хай яке виправдання ти вигадаєш, я вимагаю, щоб імовірність твоєї гіпотези була оштрафована відповідно до її складності…​

Послухаймо третього, сказав рейвенкловець перший.

Гаразд…​ дивіться, сказав рейвенкловець третій. По-перше, ми незнаємо, що хтось може захопити Міністерство лише за допомогою контролю розуму. Можливо, чаклунська Британія — це насправді олігархія, і треба мати достатньо військової сили, щоб залякати голів цих родин, щоб вони підкорилися…​

Та імперіуснути і їх, вставив рейвенкловець другий.

…​і в олігархів на вході доїхніхдомівок встановлено злодієпад…​

Штраф за складність! закричав рейвенкловець другий. Знову епіцикли!

…​ой, та не дурій, сказав рейвенкловець третій. Ми ж небачили, щоб хтось захоплював Міністерство за допомогою кількох проклять імперіус. Ми незнаємо, що це й справді так легко.

Але, сказав рейвенкловець другий, навіть якщо взяти це до уваги…​ видається вкрай імовірним, що існуєякийсьінший спосіб. Десять років невдач, ну серйозно? І використовувати лише звичайну терористичну тактику? Це просто…​ навіть ненамагатися.

Можливо, в Темного Лорда були більш творчі ідеї, відповів рейвенкловець третій, але він не хотів сполохати урядиіншихкраїн, не хотів, щобвонизрозуміли, наскільки вони вразливі, та встановили злодієпад на входіїхніхміністерств. Спочатку він хотів отримати Британію як базу й достатньо слуг, щоб підкоритивсіінші основні уряди одночасно.

Ти припускаєш, що він хоче захопити весь світ, зазначив рейвенкловець другий.

В пророцтві Трелоні стверджується, що він буде рівним нам, урочисто проспівав рейвенкловець третій. Відповідно, він хотів захопити світ.

А якщо він рівний нам, і нам доведеться з ним боротися…​

На мить розум Гаррі спробував уявити видовище, як два винахідливі чарівники борються одне з одним будь-якими засобами.

Гаррі помічав був усі чари й зілля з книжок для першокласників, що могли бути винахідливо використані для вбивства. Він нічого не міг з собою зробити. Буквально. Він намагався зупинити свій мозок, щоб той не робив цього щоразу, проте, видавалося, це було все одно, що дивитися на рибу й спробувати не дати мозку усвідомити, що це риба. А що хтось міг винахідливо здійснити за допомогою заклять сьомого року, заклять аврорського рівня чи древньої загубленої магії, якою володів Лорд Волдеморт…​ неможливо було й подумати. Магічно-суперсильний винахідливий геній-психопат — це не «загроза», це — невідворотне вимирання виду.

Тоді Гаррі похитав головою, відкинувши похмурі думки. Насамперед, питання було в в тому, чи існує значна імовірність зустріти щось на кшталт Темного Раціоналіста.

Апріорна імовірність того, що чиясь спроба ритуалу безсмертя справді спрацює…​

Скажімо, один до тисячі — і це буде дуже оптимістично. Явно не один з тисячі чарівників переживав власну смерть. Хоча, Гаррі мав визнати, що не мав даних щодо того, скільки з них пробували здійснити ритуал безсмертя.

А що як Темний Лордсправдіне дурніший за нас? спитав рейвенкловець третій. Ну знаєте, як Трелоні й передвіщала, що він буде намрівним. Тоді йомувдалося бвиконати справжній ритуал безсмертя. П.С. не забувайте про рядок «знищити все, крім залишку іншого».

Вимога щодо рівня інтелекту додатково обтяжувала гіпотезу. Апріорна імовірність того, що випадковий індивідуум популяції буде таким розумним, доволі низька…​

Але Лорд Волдеморт — не випадково вибраний чарівник, він один окремий чарівник в популяції, який привернув увагу всіх. Головоломка Чорної мітки вимагала якогось мінімального рівня інтелекту, навіть якщо (гіпотетично) Темному Лордові довелося про неї розмірковувати довше. Але знову ж таки в маґлівському світі всі відомі Гаррі з історії надзвичайно розумні люди не ставали лихими диктаторами та терористами. Найближче, що траплялося в маґлівському світі — менеджер хедж-фонду, і ніхто з них не спробував захопити навіть якусь країну третього світу, що обмежує, наскільки вони могли бути лихими, і наскільки могли бути добрими.

Існували гіпотези, згідно з якими Темний Лорд був розумним, проте Орден Фенікса не помер миттєво, проте вони були складнішими, і мали отримати штраф за складність. А коли штрафи за складність та інші виправдання враховувалися, для спостереження «Темний Лорд не виграв війну миттєво» співвідношення імовірностей гіпотез «Темний Лорд розумний» проти «Темний Лорд дурний» буде великим. Нехай буде 10 до 1 на користь того, що Темний Лорд дурний…​ хоча напевно не 100 до 1. Не можна прямо сказати, що «Темний Лорд миттєво виграє» мало імовірність більш ніш 99 відсотків, якщо припустити, що Темний Лорд був розумним. Сума всіх можливих виправдань явно більша за 0.01.

І ще було пророцтво…​ що спочатку могло включати, а могло й не включати рядок про те, що Лорд Волдеморт миттєво помре, якщо нападе на Поттерів. Який Албус Дамблдор потім вилучив був з памʼяті професорки Макґонеґел, щоб заманити Лорда Волдеморта до його приречення. Якщо такого рядка не було, то пророцтво звучатиме дещо більш схоже на те, що Відомо-Кому та Хлопцеві-Що-Вижив судилося мати пізніше зіткнення. Але в цьому випадку було менш імовірним, що Дамблдор вигадає ніби правдоподібне виправдання, щоб не пустити Гаррі до Зали Пророцтв…​

Гаррі почав думати, чи не варто розписати баєсові розрахунки для цього. Звісно, суть субʼєктивних баєсових розрахунків не в тому, що після того, як ти вигадуєш купу чисел і множиш їх, ти отримуєш безперечно правильну відповідь. Насправді важливим був сам процес вигадування чисел, що змушував тебе підсумовувати всі дотичні факти та зважувати відносні імовірності. Наприклад, усвідомлення, щойно ти справді подумав про імовірність не зникнення Чорної мітки за умови смерті Відомо-Кого, того, що імовірність не була достатньо низькою, щоб вважати це спостереження сильним свідченням. Одна з варіацій процесу пропонувала розраховувати гіпотези та записувати свідчення, вигадати для всього числа, зробити розрахунки, а потім викинути результат та зосередитися на тому, що видавалося розуму правильним після того, як ти був змушений справді все зважити. Проблема була з тим, що частина свідчень не була незалежною, і були чисельні важливі взаємоповʼязані факти, що впливали один на одного невідомими чином…​

…​ну, принаймні одне було безперечним.

Якщо такий розрахунок узагалі був можливим, то для нього треба взяти аркуш паперу та олівець.

У каміні в одній зі стін кабінету директора раптом спалахнуло полумʼя, спочатку воно було оранжевим, а потім перетворилося на багряно-зелене.

 — А! — розрядила незручну тишу професорка Макґонеґел. — Це має бути Дикозор Муді, гадаю.

 — Відкладімо наразі цю справу, — з деяким полегшенням сказав директор, і він теж поглянув на флу. — Гадаю, ми ще й отримаємо деякі новини з цього приводу.

* * *

Гіпотеза: Герміона Ґрейнджер

(8 квітня 1992 18:53)

* * *

Тим часом у Великій залі Гоґвортсу учні, що не мали таємних зустрічей з директором, гомоніли за чотирма величезними столами під час вечері…​

 — Кумедно, — глибокодумно сказав Дін Томас. — Я не вірив генералові, коли той сказав, що те, чого ми навчилися, змінить нас назавжди, і ми вже ніколи не зможемо повернутися до нормального життя. Коли знатимемо. Коли побачимо те, що він бачить.

 — Ага! — сказав Шеймус Фініґан. — Я гадав, що це теж був просто жарт! Як, ну знаєш, усе інше, що казав генерал Хаосу.

 — Та тепер…​ — сумно сказав Дін. — Ми не можемо повернутися, чи не так? Це було б усе одно, що піти до маґлівської школи після того, як був у Гоґвортсі…​ Ми просто…​ просто маємо триматися одне одного. Це все, що ми можемо, або ми збожеволіємо.

Поряд з ним Шеймус Фініґан безмовно кивнув та проковтнув ще шматочок велденини.

Навколо них тривала розмова за ґрифіндорським столом. Вона не була такою настирливою, як учора, проте подеколи знову поверталася до цієї теми.

 — Ну, тут точно якийсь любовний трикутник, — сказала другокласниця Саманта Кролі (вона ніколи не відповідала на питання, чи була вона родичкою). — Питання лише в тому, в якому напрямку перед тим, як усе зіпсувалося? Хто кого кохав…​ і чи було це кохання взаємним…​ не знаю, скільки тут можливих варіантів…​

 — Шістдесят чотири, — відповіла розквітла красуня, яку ліпше б розподілили до Рейвенклову чи Гафелпафу. — Ні, чекайте, я помилилася. Тобто якби ніхто не кохав Мелфоя й Мелфой нікого не кохав, він насправді не був би частиною любовного трикутника…​ тут потрібна числомагія, почекаєте дві хвилини?

 — А от я вважаю абсолютно зрозумілим, що в Ґрейнджер з Поттером — мойрелідженс, а Поттер ауспістицував між Мелфоєм та Ґрейнджер — сказала відьма так самовдоволено, ніби щойно повністю розвʼязала складну задачу.

 — Це навіть не слова, — заперечив юний чарівник. — Ти просто вигадала їх по ходу.

 — Інколи для опису недостатньо справжніх слів.

 — Це так сумно, — сказала Шеріс Нґасерін, в якої й справді в очах стояли сльози. — Вони ж…​ вони ж ну просто очевидно були створені одне для одного!

 — Ти маєш на увазі Поттера й Мелфоя? — спитав другокласник Колін Джонсон. — Ага…​ їхні родини так сильно ненавиділи одна одну, вони просто не могли не закохатися…​

 — Ні, я мала на увазі усіх трьох, — відповіла Шеріс.

Через це в безладній розмові виникла пауза. Дін Томас тихо давився лимонадом і старався не видавати жодних звуків, доки напій стікав з його рота на сорочку.

 — Ого, — сказала темноволоса відьма Ненсі Гуа. — Це справді…​ витончено, Шерісо.

 — Слухайте, треба бути реалістичними, — сказала Елоїза Розен, висока відьма, що була генералом війська і, відповідно, розмовляла авторитетно. — Ми знаємо — бо вона цілувала його, — що Ґрейнджер кохала Поттера. Тож єдина причина, з якої вона могла намагатися вбити Мелфоя — це якщо вона знала, що вона втрачає йому Поттера. Тож не треба все ускладнювати — ви поводитеся, ніби це пʼєса, а не справжнє життя!

 — Але навіть якщо Ґрейнджер була закохана, все одно дивно, що вона так зламалася, — сказала Хлоя, темна мантія якої в купі зі шкірою нічної чорноти створювала один темний силует. — Ну не знаю…​ можливо, тут щось глибше, ніж просто сумна романтична історія. Гадаю, можливо, більшість людей погано розуміє, що відбувається.

 — Так! Дякую! — вигукнув Дін Томас. — Слухайте…​ ви не розумієте…​ як Гаррі Поттер сказав усім нам…​ якщо ви не можете передбачити, що щось станеться, якщо воно захопило вас зненацька, то чогось, що ви знали про світ, коли не очікували, що це станеться, недостатньо, щоб пояснити…​ — голос Діна стих, бо він побачив, що його ніхто не слухає. — Це цілковито безнадійно, так?

 — Ти це лише зараз збагнув? — спитала Лаванда Браун, що сиділа з іншого боку стола від своїх колишніх товаришів-хаоситів. — Як ти взагалі став лейтенантом?

 — Ой, ви двоє, замовкніть! — накинулася на них Шеріс. — Зрозуміло, що ви обидва просто хочете їх трьох собі!

 — Я серйозно! — сказала Хлоя. — Що як те, що насправді відбувається, відрізняється від усіх, знаєте, нормальних речей, про які теревенять звичайні люди? Що як хтось…​ змусив Ґрейнджер зробити це, як Поттер і намагається всім розповісти?

 — Гадаю, Хлоя має рацію, — сказав хлопець іноземного вигляду, що завжди представлявся як «Адріан Турніпсід», хоча батьки назвали його Скажений Дронґо. — Гадаю, весь цей час діяла…​ — він зловісно стишив голос, — …​прихована рука…​ — Адріан знову підвищив голос, — що керувала подіями. Одна людина, що відповідальна за все від самого початку. І я не маю на увазі навіть професора Снейпа.

 — Ти хочеш сказати…​ — зойкнула Сара.

 — Так, — сказав Адріан, — Насправді за все це відповідальна…​ Трейсі Девіс!

 — Я теж так гадаю, — сказала Хлоя. — Зрештою…​ — вона швидко роззирнулася довкола. — Відколи сталося ось це з цькувальниками та стелею…​ навіть дерева в лісі навколо Гоґвортсу ніби тремтять, ніби вони бояться…​

Шеймус Фініґан замислено насупився.

 — Здається, я починаю розуміти, чому Гаррі…​ ну ви розумієте, — сказав Шеймус таким тихим голосом, щоб лише Лаванда й Дін могли його чути.

 — О, я цілковито розумію, про що ти, — сказала Лаванда. Вона не завдала собі клопоту говорити тихо. — Диво, що він не зламався й не почав убивати всіх навколо тисячу років тому.

 — Особисто я, — сказав Дін ще тихіше, — вважаю, що найстрашніше те…​ що це могли б бути ми.

 — Ага, — сказала Лаванда. — Добре, що ми тепер цілковито нормальні.

Дін з Томасом урочисто кивнули.

* * *

Гіпотеза: Ґ. Л.

(8 квітня 1992 20:08)

* * *

Полумʼя флу в кабінеті директора запалало яскравим блідо-зеленим кольором, вогонь зібрався у смарагдовий вихор, тоді спалахнув навіть яскравіше та виплюнув у повітря людину…​

Завирували рухи: нечітка фігура підвела паличку, плавно крутилася, не втрачаючи інерції від флу, ніби балетний танцюрист, його зона ураження покривала 360 градусів кімнати. А тоді, так само різко, фігура зупинилася на місці.

Першої ж миті, як Гаррі побачив цього чоловіка, ще не сприйнявши його око, він помітив шрами на руках, шрами на обличчі, ніби в чоловіка було порізане й обпечене все тіло. Хоча з усього тіла видно було лише руки й обличчя. Решту тіла вкривала не мантія, а якась шкіра, що більше скидалася на обладунки, ніж на одяг, — темна сіра шкіра в колір купі сірого волосся.

Тоді Гаррі усвідомив, що праве око чоловіка яскраво-синє.

Частина розуму Гаррі збагнула, що людина перед ним, яку професорка Макґонеґел назвала «Дикозор Муді», — це та сама людина, яку Дамблдор назвав був «Аластор» у спогаді, який Дамблдор показав був Гаррі. Те зображення було збережено перед тим, як якась подія пошрамувала кожен сантиметр тіла людини й вирвала шматок його носа…​

Інша частина помітила приплив адреналіну. Гаррі суто рефлекторно дістав був власну паличку, коли чоловік ось так вистрибнув зі флу, чимось це дуже скидалося на засідку, і рука Гаррі вже почала готуватися наслати «Сомніум» ще до того, як Гаррі впорався спинитися. Навіть зараз броньований чоловік тримав паличку високо — не направляв на когось конкретного, проте готовий був наслати закляття в будь-яку точку кімнати, і паличка була на одній лінії з очами, ніби в солдата, що цілиться з пістолетом. Небезпека була в позі чоловіка, у його чоботах, небезпека була в його броні та в його яскравому синьому оці.

Коли пошрамований чоловік заговорив до директора, його голос був украй різкий:

 — І ти вважаєш цю кімнату безпечною?

 — Тут лише друзі, — відповів директор.

Чоловік смикнув головою до Гаррі.

 — Включно з ним?

 — Якщо Гаррі Поттер нам не друг, — сумно сказав Дамблдор, — то ми всі без сумніву приречені, тож можемо вважати, що друг.

Чоловік не опускав палички, хоч і направляв її не зовсім на Гаррі.

 — Хлопець щойно ледь не кинувся на мене.

 — Ем…​ — сказав Гаррі. Він помітив, що досі міцно стискає паличку в руці, свідомо розслабив руку й опустив її. — Перепрошую, ви просто здавалися дещо…​ готовим до бою.

Паличка пошрамованого чоловіка трохи відсунулася від напрямку Гаррі, хоча не опустилася, і чоловік коротко реготнув.

 — Постійна пильність, га, синку? — спитав чоловік.

 — Це не параноя, якщо тебе справді переслідують, — процитував Гаррі прислівʼя.

Чоловік повністю обернувся до Гаррі. Наскільки Гаррі міг прочитати вираз пошрамованого обличчя, чоловік тепер був зацікавленим.

В очах Дамблдора частково відновилося яскраве мерехтіння, яке вони мали перед втечею з Азкабану, усмішка під срібними вусами, ніби вона нікуди й не зникала.

 — Гаррі, це Аластор Муді, також відомий на прізвисько Дикозор. Він стане головою Ордену Фенікса після мене…​ якщо зі мною щось станеться, звісно. Аласторе, це Гаррі Поттер. Я маю великі сподівання, що ви порозумієтеся фантастично.

 — Я чимало про тебе чув, хлопче, — сказав Дикозор Муді. Його темне природне око втупилося в Гаррі, а яскраве синє несамовито крутилося, робило повні оберти в очниці. — Не лише хороше. Чув, у відділку тебе називають Страшилом Дементорів.

Після недовгих роздумів Гаррі вирішив відповісти значущою усмішкою.

 — Як ти це утнув, хлопче? — мʼяко спитав чоловік. Тепер і його синє око втупилося в Гаррі. — Я трохи потеревенив з однією з аврорів, що супроводжувала того дементора від Азкабану. Бет Мартін сказала, що його взяли прямо з ями, ніхто не давав йому спеціальних інструкцій по дорозі. Звісно, вона могла брехати.

 — Тут не було жодного підступного фокуса, — сказав Гаррі. — Я зробив це у важкий спосіб. Звісно, я теж можу брехати.

Дамблдор відкинувся на крісло, посміюючись на фоні, ніби він став ще одним пристроєм у кабінеті директора, і такий звук він видавав.

Пошрамований чоловік обернувся до директора, хоча паличка все одно вказувала у загальному напрямку Гаррі. Він заговорив грубим та діловим тоном:

 — У мене є зачіпка щодо нещодавнього носія Волді. Ти певен, що його тінь тепер у Гоґвортсі?

 — Не певен…​ — почав Дамблдор.

 — Що-що? — втрутився Гаррі.

Після того, як він майже дійшов висновку, що Темного Лорда не існує, він був приголомшений, що це обговорюють без жодних сумнівів.

 — Носій Волді, — коротко сказав Муді. — Той, ким він оволодів перед тим, як перейшов до Ґрейнджер.

 — Якщо оповідки не брешуть, — сказав Дамблдор, — то існує якийсь могутній пристрій, що повʼязує тінь Волдеморта з цим світом. І таким чином він може укласти з носієм угоду, щоб заволодіти його тілом, давши якусь частку своєї сили та розкошів…​

 — Тож очевидне питання — хто отримав забагато сили зашвидко, — різко сказав Муді. — І виявляється, є один малий, що пішов собі та позбувся бенші з Бендона, заколов цілий клан вампірів у Азії, вистежив вовкулаку з Ваґа-Ваґа та винищив зграю упирів за допомогою чайного ситечка. І він з цього вичавлює всю можливу вигоду: подейкують про орден Мерліна. Він не лише раптом став могутнім чарівником, а й чудовим політиком.

 — Це ж треба, — промимрив Дамблдор. — Ти певен, що він покладається не лише на власні сили?

 — Перевірив його оцінки, — сказав Муді. — Згідно з записами Ґілдерой Локарт отримав оцінку «троль» на СОВі із захисту, НОЧІ навіть не складав. Саме той невдаха, що може погодитися на пропозицію Волді, — синє око несамовито крутилося в очниці. — Хіба що хтось памʼятає Локарта учнем і вважає, що в нього був достатній потенціал, щоб зробити це все самостійно?

 — Ні, — сказала професорка Макґонеґел та спохмурніла: — маю визнати, жодного шансу.

 — Боюся, маю погодитися, — з болем в голосі сказав Дамблдор. — Ох, Ґілдерою, бідолашний дурню…​

Посмішка Муді більш скидалася на вишкір.

 — О третій ранку тебе влаштовує, Албусе? Локарт сьогодні має бути вдома.

Під час цього діалогу в Гаррі здіймався неспокій. Він замислився, чи хоча б у міністерства були якісь правила щодо магістрату й ордерів, не кажучи вже про незаконні військові угрупування, до одного з яких Гаррі тепер, видається, приєднався.

 — Перепрошую, — сказав Гаррі. — Що саме станеться о третій ранку?

Певно щось у тоні Гаррі видало його, бо пошрамований чоловік крутнувся до нього:

 — Якісь проблеми, хлопче?

Гаррі мовчав, він намагався вигадати, як це можна сформулювати для вух незнайомця…​

 — Хочеш сам з ним розібратися? — тиснув пошрамований чоловік. — Помститися за батьків, га?

 — Ні, — якомога ввічливіше сказав Гаррі. — Чесно…​ слухайте, якби ми були певні, що він з власної волі став носієм для Відомо-Кого — це була б одна справа, проте якщо ми не впевнені, і ви збираєтеся його вбити…​

 — Вбити? — пирхнув Дикозор Муді. — Те, що в його голові, — Муді постукав по скроні, — ось що нам від нього треба, синку. Якщо пощастить, Волді не знищить спогади невдахи так швидко, як за часів свого життя, і Локарт памʼятатиме, яким був горокракс.

Гаррі подумки занотував слово «горокракс» для подальших досліджень та сказав:

 — Я просто хвилююся, що хтось невинний — і, видається, дуже порядна людина, якщо він все ж таки зробив це все сам — може постраждати.

 — Через аврорів люди страждають, — коротко сказав пошрамований чоловік. — Якщо пощастить, — погані люди. Інколи не щастить, от і все. Просто памʼятай — через чорних чаклунів страждає значно більше людей, ніж через нас.

Гаррі глибоко вдихнув.

 — Ви можете хоча б постаратися не шкодити цій людині, якщо він не…​

 — Що першокласник робить у цій кімнаті, Албусе? — різко запитав пошрамований чоловік, тепер крутнувшись до директора. — І не кажи мені, що через його перемогу, коли він був ще немовлям.

 — Гаррі Поттер — не звичайний першокласник, — тихо сказав директор. — Він уже виявив достатню майстерність, щоб шокувати навіть мене, Аласторе. І в нього єдиний розум в Ордені, що колись може зрівнятися з розумом самого Волдеморта, чого ані ти, ані я ніколи не зможемо.

Пошрамований чоловік нахилився над столом директора:

 — Він — слабка ланка. Наївний. Нічогісінько не знає про війну. Я хочу, щоб його не було в цій кімнаті, а всю його памʼять про Орден було стерто, доки якийсь слуга Волді не витягне їх прямо з його розуму…​

 — Взагалі-то, я блоколог.

Дикозор Муді поглянув примруженими очима на директора, а той кивнув.

Тоді пошрамований чоловік звернув обличчя до Гаррі, і їхні погляди зустрілися.

Раптова люта атака виманолога ледь не збила Гаррі з крісла, коли лезо розпеченої добіла сталі почало різати уявну особистість на поверхні його розуму. У нього не було нагоди потренуватися після занять із містером Бестером, і Гаррі ледь не втратив контроль над уявною особистістю, яку з себе вдавав його глибший розум, коли світ цієї особистості перетворився на розпечену лаву оскаженілого зондування питаннями. Гаррі ледь не втратив контроль над лише вдаванням галюцинацій, лише вдаванням уявної особистості, що кричала через шок та біль, доки виманологія роздирала на шматки його розум та збирала їх наново так, щоб він вірив, що горить…​

Гаррі вдалося відвернути погляд, звернути очі до підборіддя Муді.

 — У тебе замало практики, хлопче, — сказав Муді. Гаррі не дивився на лице чоловіка, проте голос звучав як смертельна посмішка. — І я попереджаю тебе лише раз: Волді не такий, як усі інші відомі виманологи. Йому не треба дивитися тобі в очі, і коли твої щити настільки проіржавіли, він прокрадеться повз них так тихо, що ти навіть і не помітиш.

 — Взято до уваги, — відповів Гаррі пошрамованому підборіддю. Гаррі зазнав більшого страху, ніж хотів визнати. Сила містера Бестера й поряд не стояла, він ніколи не перевіряв Гаррі так. Вдавати, що ти хтось, хто страждає, було…​ Гаррі не міг дібрати слів, щоб описати, як це було, утримувати уявну особистість, яку переповнює такий біль, та це було ненормально. — Я заслуговую на якусь повагу через те, що я взагалі блоколог?

 — Тож ти гадаєш, що весь такий дорослий, га? Дивися мені в очі!

Гаррі посилив щити, і поглянув прямо в темно-сіре око та яскраво-синє око.

 — Колись бачив, як хтось помирає? — спитав Дикозор Муді.

 — Батьки, — спокійним голосом сказав Гаррі. — Я відновив памʼять у січні, коли став поряд з дементором, щоб навчитися чарів патронуса. Памʼятаю голос Відомо-Кого…​ — мурахи пробігли тілом Гаррі, паличка смикнулася в його руці. — Мій тактичний звіт: Відомо-Хто може вимовити смертельне прокляття менш ніж за пів секунди, та ви це напевно вже знаєте.

З боку професорки Макґонеґел пролунав зойк, а лице Северуса напружилося.

 — Гаразд, — мʼяко сказав Дикозор Муді. Дивна, тонка посмішка скривила губи на пошрамованому обличчі. — Я роблю тобі таку ж пропозицію, як і будь-якому авророві-практиканту. Лише торкнися мене, хлопче — один удар, одне закляття — і я визнаю твоє право сперечатися зі мною.

 — Аласторе! — почув Гаррі вигук професорки Макґонеґел. — Звісно ж це нерозумна перевірка! Містер Поттер, хай які в нього є заслуги, не має сто років бойового досвіду!

Гаррі хутко огледів кімнату, його погляд промайнув дивні пристрої, пройшовся Дамблдором, Северусом та Сортувальним Капелюхом, зупинявся то тут, то там. Гаррі не бачив професорку Макґонеґел зі свого місця, та це не мало значення. Насправді йому треба було поглянути лише на один пристрій, а решта поглядів лише приховували, на який саме.

 — Добренько, — сказав Гаррі.

Він Підстрибнув зі стільця, проігнорувавши втягування повітря професорки Макґонеґел та недовірливе пирхання майстра зіллєваріння. Дамблдор підвів брови, а Муді посміхався, мов тигр.

 — Обовʼязково розбудіть мене за сорок хвилин, якщо він мене дістане, — Гаррі прийняв стійку дуеліста, низько опустив паличку. — То почнімо…​

* * *

Гаррі розплющив очі, він почувався так, наче його голова була сповнена вовни.

Усі інші вже пішли з кабінету директора, полумʼя флу потьмяніло. Лише директор чекав за своїм столом.

 — Привіт, Гаррі, — тихо сказав директор.

 — Я навіть не помітив, як він ворухнувся, — захоплено сказав Гаррі, його мʼязи рипнули, коли він підвівся.

 — Ти стояв у двох кроках від Аластора Муді, — сказав Дамблдор, — і відвів погляд від його палички.

Гаррі кивнув і дістав Плащ невидимості з капшучка.

 — Тобто…​ Я став у дуельну стійку, щоб він вирішив, що я звичайний ідіот та недооцінив мене — але маю визнати, це мене вразило.

 — То ти спланував усе одразу, Гаррі? — спитав Дамблдор.

 — Ну звісно. Зауважте, що я роблю це, щойно прокинувся, а не зупинився, щоб обміркувати подальші дії.

Гаррі натягнув каптур Плаща собі на голову, поглянув на годинник, на який він нишком поглянув був раніше.

Тоді він показував приблизно двадцять три хвилини по сьомій, а зараз було пʼять хвилин на восьмій.

* * *

Мінерва витріщалася на хлопця, коли той прийняв дуельну стійку, він низько тримав паличку. На мить Мінерва замислилася, чи можливо, щоб Гаррі…​ та ні, це вже просто сміховинно, супротивником же був Дикозор Муді, це поза межами неможливого. Звісно, так само вона вважала була щодо його часткової трансфігурації…​

 — То почнімо, — сказав Гаррі та впав.

Северус хихотнув.

 — Маю зізнатися, в містера Поттера є сильні сторони, — сказав майстер зіллєваріння. — Хоча я ніколи цього б не визнав, якби він був притомний, і якщо ви повторюватимете мої слова, я їх спростовуватиму, бо его хлопця й так завелике. Містер Поттер має сильні сторони, Дикозоре, та дуелі — не одна з них.

Дикозор теж хихотнув — тільки тихіше та суворіше.

 — О так, — сказав Дикозор. — Лише дурні бʼються на дуелях. Стояв собі й чекав, доки я атакую, про що він думав? Ну, варто залишити йому шрам, щоб памʼятав про цей випадок.

 — Аласторе! — гримнув Албус.

 — Стій! — водночас крикнула Мінерва.

Северус кинувся вперед, коли Дикозор Муді неквапливо почав наводити паличку на тіло Гаррі Поттера.

 — Закляктус!

Видавалося, тіло Дикозора ледь не блимнуло, коли він крутнувся на деревʼяній нозі мов блискавка — такої швидкості рухів без магії вона ще ніколи не бачила. Червоний приголомшливий прокльон пройшов раптом порожнім повітрям, ледь не влучив у Северуса та розбився об протилежну стіну. Коли її погляд кинувся назад до Муді, в повітрі вже висіли сімнадцять пломенистих куль у схемі «Саґіта Маґіка». Їх було видно лише мить, а тоді вони яскраво майнули кудись та влучили у щось, що впало на підлогу з гупанням…​

* * *

 — І знову привіт, Гаррі, — сказав Дамблдор.

 — Не можу повірити у швидкість реакції цієї людини, — сказав Гаррі, скинувши з себе Плащ.

Він підвівся, а раніше лежав на підлозі, невидимий для минулого себе.

 — У його швидкість руху я теж не можу повірити. Треба вигадати якийсь спосіб вирубити без промовляння закляття, що видасть мене…​

* * *

…​тоді Дикозор швидко пірнув униз, він сильно вдарився долонями об підлогу. Вона майже не помітила дві тонесенькі білі нитки, що промайнули крізь те місце, де він щойно був, та побачила синю іскру, коли нитки зіткнулися з одним з пристроїв директора, а коли вона озирнулася назад, Дикозор вже граційно підвівся на ноги, його паличка танцювала зі швидкістю, яку око не сприймало, і почулося ще одне гупання від падіння…​

* * *

 — І знову привіт, — сказав Дамблдор.

 — Перепрошую, директоре, ви не могли б випустити мене сходами, а потім впустити назад перед тим, як я зроблю останній стрибок у минуле? Це потребує більш, ніж годину підготовки…​

* * *

Мінерва роззявивши рота дивилася на Дикозора Муді, що й не думав опускати паличку. Северус мав майже шоковане обличчя.

 — Ну, хлопче? Що ще маєш? — спитав Дикозор Муді.

Посеред повітря зʼявилася голова Гаррі Поттера, коли його невидима рука відкинула каптур плаща-невидимки.

 — Це око, — сказав Гаррі Поттер. Його очі якось люто блищали. — Це не звичайний пристрій. Він бачить прямо крізь мій плащ-невидимку. Ви ухилилися від трансфігурованого шокера, щойно я почав його піднімати, хоча я не промовляв жодних заклять. І тепер, коли я продивився все ще раз, — ви помітили всі мої повернені часоворотом я, щойно зайшли через флу до кімнати, чи не так?

Дикозор Муді посміхався — такий вишкір з оголеними зубами вона бачила на його лиці, коли вони билися з самим Волдемортом.

 — Сто років полювання на чорних чаклунів — і побачиш усе, — сказав Муді. — Якось я арештував юного японця, що намагався провернути схожий трюк. Він дорого заплатив за знання, що його техніка тіні-репродукції — ніщо порівняно з цим моїм оком.

 — Ви бачите в усіх напрямках, — сказав Гаррі Поттер, дивний лютий блиск не полишав його погляду. — Хай куди вказує око, воно бачить все навколо вас.

Тигрова усмішка Муді поширшала.

 — Це останній ти в цій кімнаті, — сказав Дикозор. — Гадаєш, це через те, що ти цього разу здасися, чи через те, що виграєш? Готовий зробити ставку, хлопче?

 — Це моя остання спроба, бо я вирішив витратити останні три години на неї, — сказав Гаррі Поттер. — Щодо того, чи я виграю…​

Все повітря офісу директора розмилося. Дикозор Муді стрибнув вбік з дивовижною швидкістю, за мить голова Гаррі смикнулася назад, і він крикнув: «Закляртос!»

Три проблиски в повітрі промайнули поряд з головою Гаррі, що невпинно рухалася, саме коли з напрямку Гаррі виникла червона блискавка, що пролетіла повз Муді, бо той ухилився в черговому напрямку…​

Якби вона кліпнула очима, вона б не помітила, як червона блискавка повернула в повітрі й вдарила Муді у вухо.

Муді впав.

Голова Гаррі Поттера опустилася на таку висоту, ніби першокласник став на руки й коліна, тоді взагалі опустилася на підлогу, на його обличчі раптом стало видно виснаження.

 — Що, заради Мерліна, щойно…​ — сказала Мінерва Макґонеґел.

* * *

 — Тож тоді ти пішов до Флитвіка, — сказав Муді.

Тепер аврор на пенсії сидів у кріслі й глибоко ковтав з тонізуючої пляшки, яку він зняв з паску.

Гаррі кивнув, тепер і він сидів у власному кріслі, а не примостився на його бильці.

 — Спочатку я спробував звернутися до професора із захисту, та…​ — хлопець скривився. — Він…​ був недоступний. Ну і я вирішив, що варто ризикнути очками гуртожитку, а якщо щось варте ризику, то й нема чого жалітися, коли доводиться розплачуватися. Хай там як, я збагнув, що як у вас є око, що бачить речі, яких інші люди не можуть бачити, то, як зазначив Айзек Азімов у «Другій Фундації», можна використати як зброю яскраве світло. Ну знаєте, варто прочитати достатньо наукової фантастики, і ти вже все прочитаєш принаймні раз. Так ось, я сказав професорові Флитвіку, що мені потрібні чари, що створять величезне число форм — яскравих, мерехтливих, і щоб вони заповнили всю кімнату, але невидимих, щоб лише ваше око могло їх бачити. Я й гадки не мав, що це навіть означатиме — створити ілюзію, а потім зробити її невидимою, та вирішив, що як не казати про це вголос, професор Флитвік просто зробить це все одно, і він зробив. Виявляється, закляття, яке це робить і яке я здатен використати, не існує, але Флитвік вичаклував для мене одноразовий пристрій для цього…​ хоча мені довелося переконувати його, що це не шахрайство, бо ніщо жодним чином не може бути шахрайством проти аврора, що дожив до пенсії. А тоді я все одно не розумів, як зможу влучити у вас, якщо ви рухаєтеся так швидко. Тож я спитав про самонавідні закляття, і тоді Флитвік показав мені прокльон, що я його застосував наприкінці, — хисткий приголомшувач. Це один з власних винаходів професора Флитвіка — він не лише майстер чарів, а ще й чемпіон-дуелянт…​

 — Я знаю, синку.

 — Перепрошую. Так от, професор сказав, що він покинув коло дуелей перед тим, як йому випала нагода використати це закляття, бо воно працює лише як завершальний хід на опоненті без щитів. Прокльон наближається до цілі якомога ближче вздовж оригінальної траєкторії, а коли ціль починає віддалятися, змінює напрямок. Прокльон різко розвертається посеред повітря й прямує до цілі. Він може відхилитися лише раз…​ але закляття звучить дуже схоже на «Закляктус» і має той самий колір, тож якщо ворог вважатиме, що це звичайний паралітичний прокльон, та спробує просто ухилитися, несподіване перенаведення на ціль прикінчить його. О, і професор просив, щоб всі ми тримали його особливий хід у таємниці, просто на випадок, якщо в нього зʼявиться нагода колись використати його під час змагання.

 — Але…​ — сказала професорка Макґонеґел. Вона поглянула на Дикозора Муді, і той схвально кивнув, тоді на Северуса — той не виказував на лиці рішуче нічого. — Містере Поттер, ви щойно паралізували Дикозора Муді! Найвідомішого мисливця на чорних чаклунів в історії бюро аврорів! Це мало б бути неможливо!

Муді лиховісно хихикнув.

 — Що б ти відповів на це, синку?

 — Ну…​ — сказав Гаррі. — По-перше, професорко Макґонеґел, жоден з нас не бився насправжки.

 — Жоден з вас?

 — Звісно, — сказав Гаррі, — у справжній битві містер Муді знешкодив би всі мої копії негайно, а не чекав би, доки вони нападуть. Зі свого боку, якби мені справді треба було позбутися найвідомішого аврора в історії бюро, я б змусив зробити це директора Дамблдора за мене. Ну а крім того…​ позаяк це був не справжній бій…​ — Гаррі зробив паузу. — Як це висловити? Чаклуни звикли до дуелей, де люди кидають закляттями одне в одного деякий час. Та коли два маґли з пістолетами стоять в маленькій кімнаті й стріляють одне в одного кулями…​ хто перший влучить, той і переможе. І якщо один з них навмисно стріляє не в ціль і дає іншому шанс за шансом — як містер Муді давав мені шанс за шансом — ну, треба бути доволі жалюгідним, щоб програти.

 — О, не таким уже й жалюгідним, — з дещо погрозливою посмішкою сказав Муді.

Гаррі ніби й не помітив.

 — Можна сказати, що містер Муді перевіряв — я старатимуся битися з ним чи старатимуся перемогти. Тобто я просто виконуватиму роль когось, хто бʼється, — використовуватиму стандартні відомі мені закляття, хоча й не очікую, що наслідком цих дій буде перемога, або перебиратиму незвичні плани, доки не знайду щось, що може призвести до перемоги. Це як різниця між учнем, що сидить у класі, бо так роблять учні, та учнем, що достатньо старанний, щоб спитати себе, а що треба зробити, щоб справді вивчити предмет, і практикується, як потрібно. Розумієте, професорко Макґонеґел? Якщо подивитися на це так — зрозуміти, що містер Муді давав мені шанси, і що я не маю атакувати, хіба що вважатиму, що переможу…​ То результат так собі — мені було потрібно три спроби, щоб дістати його. Крім того, як я й казав, у справжній битві, містер Муді міг би сам стати невидимим, чи використати щити…​

 — Не надто покладайся на щити, синку, — сказав Дикозор. Убраний у шкіру аврор знову ковтнув з власної тонізуючої баклаги. — Те, чого навчають в академії в перший рік, не назавжди залишається доречним — не проти найсильніших чорних чаклунів. На кожен створений щит існує прокляття, що проходить просто крізь нього, якщо ти недостатньо швидкий, щоб накласти контрзакляття. І є одне прокляття, що проходить крізь усе, і цим прокляттям скористається будь-який смертежер.

Гаррі Поттер похмуро кивнув.

 — Точно, деякі закляття неможливо блокувати. Запамʼятаю це на випадок, якщо хтось кине в мене смертельним прокляттям. Знову.

 — Отака розумність вбила не одну людину, хлопче, не забувай про це.

Хлопчик-Що-Вижив сумно зітхнув.

 — Знаю. Вибачте.

 — Тож, синку. Ти щось хотів сказати про наше з Албусом відвідання Локарта?

Гаррі розкрив рота, а тоді зробив паузу.

 — Я не казатиму вам, як вести війну, — нарешті сказав Хлопчик-Що-Вижив. — У мене немає в цьому досвіду. Усе, що я знаю, — будуть наслідки. Будь ласка, візьміть до уваги, що особисто я вважаю, що Локарт імовірно невинний, тож якщо ви можете уникнути шкоди для нього без особливого ризику для себе…​ — хлопець стенув плечима. — Я не знаю ціни. Просто, будь ласка, якщо зможете, постарайтеся не нашкодити йому, якщо він невинний.

 — Якщо зможу, — сказав Муді.

 — І…​ Ви збиралися продивитися його розум щодо свідчень про Темного Лорда, так? Я не знаю які в чаклунській Британії правила щодо прийнятних доказів…​ та всі завжди винні в порушенні принаймні якогось закону, бо законів просто забагато. Тож якщо це буде не про Темного Лорда, не здавайте його міністерству — просто забуттятніть його та йдіть, гаразд?

Муді насупився.

 — Синку, ніхто не отримує стільки влади так швидко, якщо чогось такого не накоїв.

 — То залиште це звичайним аврорам, якщо й коли вони знайдуть свідчення звичайним чином. Будь ласка, містере Муді. Вважайте це дивацтвом унаслідок мого маґлівського виховання, та якщо це не про війну, я не хочу, щоб ми були злою поліцією, що вдирається в домівки людей посеред ночі, риється в їхньому розумі та надсилає їх до Азкабану.

 — Не бачу в цьому сенсу, синку, та, гадаю, можу зробити тобі послугу.

 — Щось іще маєш, Аласторе? — запитав Албус.

 — Так, — сказав Муді. — Щодо вашого професора із захисту…​

Гіпотеза: Ґілдерой Локарт: КІНЕЦЬ

* * *

Гіпотеза: Дамблдор

(9 квітня 1992 17:32)

* * *

Коли професор Квірел повільно підносив чай, чашка смикнулася посеред шляху, через що темна напівпрозора рідина лише трохи перевалилася через вінця — лише три краплі перебралися через край чашки. Гаррі міг би навіть не помітити цього, якби не спостерігав дуже уважно, бо рука професора Квірела анікраплі не тремтіла ані до того, ані після.

Якщо це невеличке смикання перейде в постійне тремтіння, це буде кінцем для будь-якої не безпаличкової магії для професора із захисту. Мистецтво чарівної палички не терпіло тремтячих пальців. Наскільки це насправді обмежить професора Квірела, якщо взагалі обмежить, Гаррі не знав. Професор із захисту безсумнівно володів безпаличковою магією, і все ж таки надавав перевагу паличці для серйозніших справ…​ та в його випадку це може бути лише для зручності…​

 — Божевілля, — сказав професор Квірел, коли обережно ковтнув чаю, — він дивився на чашку, а не на Гаррі, що було йому непритаманно, — саме по собі є підписом.

У невеличкому кабінеті професора із захисту стояла тиша — тиша звукоізольованого приміщення, якої ніколи не буде в кабінеті директора. Подеколи вони вдвох одночасно завершували вдихати чи видихати. І тоді порожнеча аудиторії майже ставала звуком.

 — Частково я погоджуюся, — сказав Гаррі. — Якщо хтось каже мені, що всі витріщаються на нього, і що його труси посипано контрольованим думками порошком, то я знатиму, що в нього проблеми з головою, бо це стандартна ознака психозу. Та якщо ви кажете мені, що будь-що незрозуміле вказує на Албуса Дамблдора як на підозрюваного, це здається…​ перегинанням палиці. Лише те, що я не бачу цілі, ще не означає, що цілі немає.

 — Безцільність? — спитав професор Квірел. — О, але божевілля Дамблдора зовсім не в його безцільності, а в тому, що в нього забагато цілей. Директор міг спланувати це, щоб Луціус Мелфой відкинув свою гру заради помсти вам…​ а може через десятки інших планів. Хто знає, на що вигадає причини директор, коли він уже знайшов причини для стількох дивних дій?

Гаррі ввічливо відмовився був від чаю, хоча й знав, що професор Квірел знатиме, що це означає. Ще раніше він думав принести власну пляшку газованої води…​ але вирішив і цього не робити, коли збагнув, як легко професор Квірел може телепортувати до напою крапельку зілля, хай вони й не можуть торкатися один одного магією напряму.

 — Я вже трохи бачив Дамблдора в дії, — сказав Гаррі. — Хіба що все, що я бачив, — брехня, мені дуже складно повірити, що він спланує відправити до Азкабану учня Гоґвортсу. За будь-яких умов.

 — А, — вкрадливо сказав професор із захисту, крихітне віддзеркалення чашки сяяло в його блідих очах. — Але, можливо, це ще один підпис, містере Поттер. Ви ще не зрозуміли точки зору таких людей, як Дамблдор. Якщо він мусить, заради якоїсь достатньо гідної мети, принести в жертву учня…​ що ж, кого він вибере, як не самопроголошену героїню?

Це змусило Гаррі замислитися. Можливо це лише повзучий детермінізм, та йому тепер здавалося, що це концентрувало частину загальної імовірності цієї гіпотези на виборі саме Герміони. Також професор Квірел передбачив був заздалегідь, що Дамблдор може напасти на Драко…​

Але якщо за всім цим стоїте ви, професоре, то ви могли надати своїм планам такої форми, щоб підставити директора, і старанно заздалегідь викликали підозри до нього.

Концепція «свідчень» має якесь інше значення, коли ви маєте справу з кимось, хто оголосив, що грає «на один рівень вище за вас».

 — Розумію вас, професоре, — рівно сказав Гаррі, щоб ані натяку не було на інші його думки. — Тож ви гадаєте, що Герміону підставив найімовірніше директор?

 — Не факт, містере Поттере, — професор Квірел осушив чашку одним ковтком та поставив її, чашка різко стукнула, коли стала на місце. — Є також Северус Снейп — хоча я й гадки не маю, який в нього тут міг бути інтерес. Та мій основний підозрюваний — не один з них.

 — Хто ж тоді? — дещо спантеличено спитав Гаррі. Професор Квірел же не скаже зараз: «Відомо-Хто»…​

 — В аврорів є правило, — сказав професор Квірел: — «Перевірте жертву». Багато майбутніх злочинців вважають, що якщо видаватиметься, що це вони жертви злочину, то їх не підозрюватимуть. Насправді аж так багато злочинців так вважає, що кожен старший аврор бачив десятки таких випадків.

 — Ви ж не намагаєтеся всерйоз мене переконати, що Герміона…​

Професор із захисту дивився на Гаррі одним зі своїх поглядів очима-щілинками, що мав означати, що він дурний.

Драко? Драко допитували під дією сироватки правди…​ але Луціус міг мати достатньо влади, щоб змусити аврорів…​ а.

 — Ви гадаєте, що Луціус Мелфой підставив власного сина? — спитав Гаррі.

 — Чому ні? — мʼяко спитав професор Квірел. — Судячи з записаних свідчень містера Мелфоя, містере Поттер, я так розумію, що ви з успіхом розважалися зміною політичних поглядів містера Мелфоя. Якщо Луціус Мелфой дізнався про це раніше…​ Він міг би вирішити, що його колишній спадкоємець став завадою.

 — Не вірю, — сухо сказав Гаррі.

 — Ви безпричинно наївні, містере Поттер. Книжки з історії переповнені сімейними чварами, що призводили до вбивств, і через незручності та загрози значно менші за ті, які містер Мелфой створював для свого батька. Гадаю, далі ви мені скажете, що смертежер Лорд Мелфой надто піклувався про свого сина, щоб завдати йому такої шкоди, — із сильним сарказмом сказав професор.

 — Ну, насправді, так, — сказав Гаррі. — Любов справжня, професоре, — це феномен з видимими ефектами. Мозок справжній, емоції справжні, і любов — настільки ж частина справжнього світу, як яблука та дерева. Якщо робити експериментальні передбачення, проігнорувавши батьківську любов, то буде вкрай непросто пояснити, чому мої власні батьки не віддали мене до сиротинцю після випадку з науковим проєктом.

Професор із захисту на це взагалі не відреагував.

Гаррі провадив далі:

 — Судячи з того, що казав Драко, Луціус надавав йому вищий пріоритет, ніж голосуванням у Чарверсуді. Це значне свідчення, бо існують менш витратні способи вдавати любов, якщо треба лише вдати її. І апріорна імовірність того, що батько любить дитину не низька. Гадаю, можливо, що Луціус лише виконував роль люблячого батька, і зрікся цієї ролі, коли дізнався, що Драко почав знатися з маґлородцями. Але як кажуть, професоре, треба розрізняти можливість та імовірність.

 — Тим ліпший злочин, — досі мʼяким тоном сказав професор із захисту, — якщо ніхто не повірить, що це він.

 — І як взагалі Луціус міг наслати чари памʼяті на Герміону, не сполохавши захисні чари? Він не професор…​ а, точно, ви гадаєте, що це професор Снейп.

 — Помиляєтеся, — сказав професор із захисту. — Луціус Мелфой не довірив би жодному слузі такої місії. Та припустимо, що якась професорка Гоґвортсу, достатньо розумна, щоб накласти якісні чари памʼяті, але не надто здібна у бою, відвідує Гоґсмід. З темного провулка виходить темний силует Мелфоя…​ він прийде для цього особисто…​ і каже їй єдине слово.

 — Імперіо.

 — Радше «Леґіліменс», — сказав професор Квірел. — Я не знаю, чи захисні чари Гоґвортсу зреагують на повернення професора під дією Імперіуса. А якщо я цього не знаю, то напевно й Мелфой цього не знає. Та Мелфой принаймні бездоганний блоколог. Можливо, він здатен на виманологію. А щодо цілі…​ може, Аврора Сіністра. Ніхто нічого не запідозрить, якщо професорка астрономії ходитиме замком вночі.

 — Чи навіть очевидніше — професорка Спраут, — сказав Гаррі. — Бо вона остання, на кого паде підозра.

Професор із захисту трохи завагався.

 — Можливо.

 — Насправді, — сказав тоді Гаррі, напустивши на лице задумливість. — Гадаю, ви не можете одразу сказати, чи хтось з професорів Гоґвортсу викладав ще коли містера Геґріда підставили у 1943?

 — Дамблдор викладав трансфігурацію, Кетлберн викладав догляд за магічними істотами, а Вектор викладала числомагію, — одразу сказав професор Квірел. — І, гадаю, Бетшеда Беблінґ, що тепер викладає стародавні руни, тоді була старостою Рейвенклову. Але, містере Поттер, немає причини вважати, що до тієї справи був причетний хтось крім Відомо-Кого.

Гаррі майстерно знизав плечима.

 — Мені здалося, що не завадить спитати, про всяк випадок. Хай там як, професоре, я погоджуюся, що можливо, що хтось зовні Гоґвортсу виманологією вплинув на члена викладацького складу…​ а потім забуттятнув, бо такого ніхто б не забув. Та я не вважаю, що Луціус Мелфой — імовірний кандидат для того, хто за цим усім стоїть. Можливо, але не імовірно, що видима любов Луціуса до Драко — лише обовʼязок для нього, і що всі ці почуття просто зникли. Можливо, але не імовірно, що весь виступ Луціуса перед Чарверсудом був лише грою. Люди всередині не завжди такі, як зовні, як ви й казали. Та є один факт, що взагалі не має сенсу за такої гіпотези.

 — І що ж це за факт? — спитав професор із захисту, його очі були напівзаплющені.

 — Луціус намагався відкараскатися від сотні тисяч ґалеонів за життя Герміони. Я бачив, як здивувало Чарверсуд, що Луціус відмовився прийняти гроші, незважаючи на правила честі. Чарверсуд не очікував цього від нього. Чому просто не взяти гроші з обуренням, вдати, що робиш це, зціпивши зуби? Йому б насправді не хотілося аж так сильно кинути Герміону в Азкабан.

Була пауза.

 — Може, він надто захопився виконанням ролі, — сказав професор Квірел. — Таке трапляється, містере Поттер, особливо в розпалі емоцій.

 — Може, — сказав Гаррі. — Та це ще одна додаткова малоймовірність, яку треба взяти до уваги, — і коли всі відмовки цієї теорії підсумуєш, вона не може залишатися нагорі списку. Як гадаєте, що ще з усіх можливих варіантів мені варто обміркувати?

Запала довга мовчанка. Очі професора із захисту опустилися до порожньої чашки перед ним, і видавалися незвично відстороненими.

 — Гадаю, я можу вигадати ще одного, останнього підозрюваного, — нарешті сказав професор із захисту.

Гаррі кивнув.

Видавалося, професор Квірел не помітив цього та говорив далі:

 — Чи казав директор вам щось — бодай натяк — щодо пророцтва професорки Трелоні?

 — Га? — автоматично сказав Гаррі, перетворюючи власний шок у найкращу маску, яку міг. Напевно, це був недостатній рівень гри, щоб обдурити професора Квірела, та в Гаррі точно не було часу на роздуми перед відповіддю…​ заждіть, та як збіса професор Квірел міг дізнатися проце…​ — Професорка Трелоні зробила пророцтво?

 — Ви були присутні й почули початок, — спохмурнівши сказав професор Квірел. — Ви всій школі оголосили, що в пророцтві не могло йтися про вас, бо ви сюди не наближаєтеся, ви вже тут.

ВІН НАБЛИЖАЄТЬСЯ. ТОЙ, ХТО РОЗІРВЕ НА ШМАТКИ НАВІТЬ…​

І більше професорка Трелоні нічого не встигла була сказати, доки Дамблдор не схопив її та не зникнув.

 — А, те пророцтво, — сказав Гаррі. — Вибачте! Вилетіло в мене з голови.

Гаррі здавалося, що він надто відчайдушно завершив свою фразу, і на 80% очікував, що професор Квірел скаже: «Ага, ну-ну, містере Поттер, і що ж це за інше таємниче пророцтво, яке ви так старанно хотіли приховати…​»

 — Це вбого, — різко сказав професор Квірел, — якщо, звісно, ви кажете правду. Пророцтва — непрості речі. Я ледь мозок не зламав об кілька пророцтв, які я чув, та такий невеличкий фрагмент — це просто замало.

 — Гадаєте, саме той, хто наближається, і підставив Герміону? — спитав Гаррі. Він запамʼятав чергову гіпотезу: непевне умовне посилання він-хто-наближається.

 — Це не спроба образити міс Ґрейнджер, — вкотре спохмурнівши сказав професор із захисту, — та її життя чи смерть не видаються аж такими важливими. Але хтось все ж таки наближається…​ хтось, хто згідно з вашою інтерпретацією, ще не тут…​ хтось достатньо важливий і невідомий як гравець…​ хтозна, що ще він міг зробити?

Гаррі кивнув, і подумки зітхнув, бо доведеться переробити всі розрахунки ймовірностей щодо Лорда Волдеморта, додавши чергове нове свідчення.

Професор Квірел говорив із напівзаплющеними очима, що більш скидалися на щілини:

 — Крім питання, про кого повідомляло пророцтво…​ є питання — хто мав його почути? Подейкують, що доля промовляється тим, хто має силу створити її чи відвернути її. Дамблдор. Я. Ви. Як далекий четвертий — Северус Снейп. Та з цих чотирьох Дамблдор та Снейп часто перебувають у присутності Трелоні. Ви зі мною — ті, хто мало часу були поряд з нею до тієї неділі. Гадаю, дуже імовірно, що пророцтво призначалося одному з нас…​ перед тим, як Дамблдор забрав віщунку. Директор нічого не казав про це? — голос професора Квірела тепер вимагав відповіді. — Мені здалося, що я почув забагато сили у вашому запереченні, містере Поттер.

 — Чесно, ні, — сказав Гаррі. — Я чесно просто зовсім забув про це.

 — Тоді я доволі розчарований ним, — мʼяко сказав професор Квірел. — Насправді, гадаю, я навіть злюся.

Гаррі нічого не сказав. Він навіть не спітнів. Можливо, це була невдала причина для впевненості, проте саме в цьому питанні — так уже сталося — Гаррі був невинний.

Професор Квірел різко кивнув один раз, ніби прийняв цю версію.

 — Якщо нам більше нема що сказати один одному, містере Поттер, можете йти.

 — Я знаю про ще одного підозрюваного, — сказав Гаррі. — Ви його взагалі не включили у свій список. Можете проаналізувати його для мене, професоре?

І знову запала така тиша, що сама майже ставала звуком.

 — А щодо цього підозрюваного, — мʼяко сказав професор із захисту. — Гадаю, вам доведеться дослідити його власними силами, містере Поттер, без моєї допомоги. Я вже чув такі просьби, і через досвід відмовляюся. Або я надто добре розслідуватиму варіант власної вини, і переконаю вас, що винний…​ або ви вирішите, що розслідування проводилося не в повну силу, і що я винний. Скажу на свій захист лише це: мені потрібна була б дуже вагома причина, щоб підірвати ваш ненадійний союз зі спадкоємцем роду Мелфоїв.

* * *

Гіпотеза: професор із захисту

(8 квітня 1992 20:37)

* * *

 — …​тож боюся, я маю піти, — суворо сказав Дамблдор. — Я пообіцяв Квірінові…​ тобто, я пообіцяв професорові із захисту…​ що не вдаватимуся до жодних спроб дізнатися його справжню особистість — власноруч чи за допомогою інших.

 — І навіщо ж ти дав таку дурну обіцянку? — гримнув Дикозор Муді.

 — Це була непохитна умова його найму, чи принаймні так він сказав, — Дамблдор поглянув на професорку Макґонеґел, суха усмішка на мить виникла на його обличчі. — І Мінерва дала зрозуміти, що Гоґвортс потребував компетентного професора із захисту цього року, навіть якби мені довелося витягти Ґріндельвальда з Нурменґарда та за допомогою давніх стосунків переконати його погодитися на посаду.

 — Я не зовсім так це сказала…​

 — Твій вираз обличчя все мені розповів, моя люба.

Тож невдовзі вони вчотирьох — Гаррі, професорка Макґонеґел, майстер зіллєваріння та Аластор Муді на прізвисько «Дикозор» — залишилися самі в кабінеті директора.

Дивно було, наскільки видавався кабінет директора…​ розбалансованим без директора в ньому. Якщо поряд не було древнього мудрого господаря, щоб усе видавалося поважним, то ви просто були четвіркою людей, що намагалися вести серйозну зустріч, а навколо вас були дивні шумні пристрої. З бильця крісла, на якому вмостився Гаррі, було добре видно усічено-конічний обʼєкт — ніби в конуса зрізали верхівку, і він повільно обертався навколо центрального мерехтливого променя світла, який він забарвлював, проте не приховував. І щоразу, як внутрішнє світло пульсувало, агрегат видавав звук «блурп-блурп-блурп», що лунав на диво здалеку, притлумлено, ніби надходив з-за чотирьох суцільних стін, хоча рухомий-усічений-конус був лише в метрі-двох від Гаррі.

Блурп…​ блурп…​ блурп…​

Крім того, дихали різноманітні тіла Гаррі Поттера, які він склав в одному тихішому кутку, прибравши сміття за собою в декількох сенсах. (Лише одне тіло не було загорнуте в копію Плаща невидимості, хоча щоб побачити інших себе під Плащем, господарем якого він був, Гаррі було б потрібно лише трохи зосередитися — чого він старанно не робив раніше, щоб не отримувати темпоральну інформацію завчасно — перед тим, як він сам прийме рішення.) Сумним було те, що тепер мати поряд своє тіло, що лежить в кутку, уже не видавалося божевіллям. Це був просто…​ Гоґвортс.

 — Ну гаразд, — доволі кисло сказав Муді й дістав з-під шкіряної броні чорну теку. — Це копія того, що людям Амелії вдалося скласти докупи. Вона майже певна, що знає, хто це, та це все не для протоколу, ясно? Так от…​

І Муді розповім їм, ким Відділ Дотримання Магічних Законів вважав «Квіріна Квірела». Ніби звичайний учень Гоґвортсу (хоча достатньо талановитий, щоб майже-майже стати старостою школи) поїхав у відпустку в Албанію після випуску, зникнув, повернувся за 25 років, а на нього чекала Чаклунська Війна…​

 — Саме вбивство роду Монро зробило Волді відомим, — сказав Муді. — Доти він був просто черговим чорним чаклуном з манією величі та Белатрисою Блек. Та після того…​ — Муді пирхнув. — Кожен дурень в цій країні побіг прислуговувати йому. Можна було б сподіватися, що Чарверсуд почне щось робити, коли зрозуміє, що Волді готовий вбивати навіть священних їх самих. І саме це ці покидьки й зробили — сподівалися, що якийсь інший покидьок почне щось робити. Ніхто з тих боягузів не хотів висовуватися. Лише Монро, Кравч, Боунз та Лонґботом. Ось фактично всі з Міністерства, хто наважувався сказати бодай слово, яке могло образити Волді.

 — Саме так вашому родові надали титул, містере Поттер, — урочисто вставила професорка Макґонеґел. — Існує давній закон: якщо хтось скінчує найдавніший рід, то хай хто помститься за цю кров стане шляхетним. Звісно, рід Поттерів і так був старшим за деякі лінії, що їх звуть найдавнішими. Але ваш рід став шляхетним родом Британії після кінця війни, через визнання того, що ви помстилися за найдавніший рід Монро.

 — Ріки вдячності й усе таке, — кисло сказав Дикозор Муді. — Ненадовго тієї вдячності вистачило, та принаймні Джеймс та Лілі отримали казковий титул та нікому не потрібну медаль до могили. Але не варто забувати про вісім років цілковитого жаху після того, як Монро зникнув, а Волді стратив Реґулуса Блека — він був таємним джерелом Монро серед смертежерів, ми в цьому майже певні. Самому Албусові хай йому Дамблдору довелося стати на місце Монро, і цього ледь-ледь вистачило, щоб ми вижили.

Гаррі слухав з дивним відчуттям нереальності. Частково, видавалося, ця історія пасувала до його спостережень — особливо до промови професора Квірела перед Різдвом…​ але…​

Вони ж розмовляли про професора Квірела.

 — Тож ось ким відділок вважає вашого професора із захисту, — завершив Дикозор Муді. — А що ти вважаєш, синку?

 — Ну…​ — повільно сказав Гаррі. Також можливо, що це маска за маскою. — Очевидна наступна думка: той «Девід Монро» зрештою помер на війні, а тут маємо просто когось, хто вдає з себе Девіда Монро, що вдає з себе Квіріна Квірела.

 — І це очевидно? — спитала професорка Макґонеґел. — Великий Мерліне…​

 — Справді, хлопче? — спитав Дикозор Муді, його синє око швидко оберталося. — Я б сказав, що це трохи…​ параноїдально.

«Ви не знаєте професора Квірела», — не сказав Гаррі.

 — Цю теорію легко перевірити, — сказав він вголос. — Просто дізнатися, чи памʼятає професор із захисту щось про війну, що знав би справжній Девід Монро. Хоча, гадаю, якщо він грає роль Девіда Монро, що вдає з себе когось іншого, то в нього є виправдання для того, щоб вдати, що він лише вдає, що не знає, про що ви…​

 — Трохи параноїдально, — сказав пошрамований чоловік. Його голос здійнявся: — Недостатньо параноїдально! ПОСТІЙНА ПИЛЬНІСТЬ! Подумай, синку — а що як справжній Девід Монро так і не повернувся з Албанії?

Запанувала тиша.

 — Розумію…​ — сказав Гаррі.

 — Ну звісно розумієте, — сказала професорка Макґонеґел. — Не зважайте на мене. Я просто тихенько сидітиму тут та зʼїжджатиму з ґлузду.

 — Люди мого фаху, якщо виживають, дізнаю́ться, що існує три типи чорних чаклунів, — похмуро сказав Муді. Його паличка ні на кого не вказувала і була злегка нахилена додолу, але була в його руці. Він не відпускав паличку ані на мить, відколи зайшов у кімнату. — Є чорні чаклуни з одним іменем. Є чорні чаклуни з двома іменами. А є чорні чаклуни, що змінюють імена, як ми з вами одяг. Я бачив, як «Монро» пройшов крізь трьох смертежерів, ніби він переламував хмиз. Небагато чарівників такі майстерні в сорок пʼять. Можливо, Дамблдор, та небагато інших.

 — Можливо, це правда, — сказав майстер зіллєваріння, що причаївся. — Але що з того, Дикозоре? Хай хто він такий, Монро безперечно ворог Темного Лорда. Я чув, як смертежери кляли його імʼя навіть після того, як вважали його мертвим. І вони справді боялися його.

 — Як для професора із захисту, — строго сказала професорка Макґонеґел, — я й за це вдячна.

Муді крутнувся й люто поглянув на неї:

 — Де, дідько, цей «Монро» був усі ці роки, а? Може він гадав, що може отримати популярність, якщо боротиметься з Волді, і зникнув, щойно виявив, що помилявся. Тоді чому він повернувся тепер, га? Який його новий план?

 — Він, ем…​ — непевно ризикнув Гаррі. — Він каже, що завжди хотів стати чудовим професором із захисту, бо всі найкращі бойові чарівники викладали в Гоґвортсі. І він і справді неймовірно хороший професор із захисту…​ тобто якщо він просто хотів би отримати прикриття, він міг би обмежитися значно недбалішою виставою…​

Професорка Макґонеґел впевнено кивнула.

 — Наївні, — безбарвно сказав Муді. — Гадаю, вам навіть на гадку не спало, що ваш професор із захисту сам міг організувати винищення всього роду Монро?

 — Що? — скрикнула професорка Макґонеґел.

 — Наш таємничий чарівник дізнає́ться про зниклого хлопця з найдавнішого роду Британії, — сказав Муді. — Вдає «Девіда Монро» та тримається подалі від справжньої родини Монро. Та зрештою його рід мав помітити щось нечисте. Тож самозванець якось спонукає Волді знищити їх усіх — можливо поширив пароль від їхніх захисних чарів — і ось він раптом лорд Чарверсуду!

В розумі Гаррі ніби почалася сварка між гафелпафцем першим, що від початку не довіряв професорові Квірелу та гафелпафцем другим, що був надто вірним другові Гаррі — професорові Квірелу, — щоб повірити у щось таке лише через те, що Муді так сказав.

Втім, цесправдіочевидно, зазначила його слизеринська частина. Тобто, невже ти справді можеш повірити, що могло так природно трапитися, що хтось один став останнім спадкоємцем найдавнішого роду ТА Лорд Волдеморт вбив усю його родину ТА він має помститися за свого сенсея бойових мистецтв? Я б взагалі сказав, що він переборщив з підготовкою нової особистості, що має бути бездоганним літературним героєм. Таке не трапляється в справжньому житті.

І це каже сирота, якого виховували в незнанні власного спадку, прокоментував внутрішній критик. Про якого є пророцтво. А знаєш, не пригадую, щоб ми колись читали якийсь твір про двох людей, яким у рівній мірі судилося стати героями і які змагаються, хто з них сильніше кліше, щоб перемогти лиходія…​

Так, відповів центральний Гаррі, перекриваючи далекий шум «блурп» на фоні, у нас дуже сумне життя, і ТИ НЕ ДОПОМАГАЄШ.

В цьому випадку можливо зробити лише одне, сказав рейвенкловець. І ми всі про це знаємо, тож нащо сперечатися?

Але, відповів Гаррі, як нам перевірити експериментально, чи є професор Квірел справжнім Девідом Монро? Тобто, які спостереження різняться, залежно від того, справжній він Девід Монро, чи самозванець?

 — Що ти хочеш, щоб я зробила, Дикозоре? — різко спитала професорка Макґонеґел. — Я не можу…​

 — Можеш, — сказав пошрамований чоловік, люто глянувши на неї. — Просто звільніть клятого професора із захисту.

 — Ти торочиш це щороку, — сказала професорка Макґонеґел.

 — Так, і я завжди маю рацію!

 — Постійна пильність чи ні, Аласторе, а учнів треба навчати!

Муді пирхнув:

 — Пха! Присягаюся, прокляття гіршає щороку, бо ви всі дедалі менш охоче їх позбуваєтеся. Ваш дорогоцінний професор Квірел мав би бути самим Ґріндельвальдом, щоб ви з ним розпрощалися!

 — А це він? — не стримав питання Гаррі. — Тобто, чи може він справді бути…​

 — Я перевіряю камеру Ґрінді щодвамісяці, — сказав Муді. — Він був там у березні.

 — Чи могла людина в камері бути підставною?

 — Я роблю аналіз крові для визначення особистості, синку.

 — Де ви зберігаєте кров, що є взірцем?

 — У безпечному місці, — щось на кшталт усмішки розтягло пошрамовані губи. — Ти розглядав бюро офісів як варіант карʼєри після випуску?

 — Аласторе, — неохоче сказала професорка Макґонеґел. — У професора із захисту є певні…​ проблеми зі здоровʼям. Гадаю, ти б вирішив, що це вже само по собі підозріло, проте зовсім не обовʼязково, що він не зможе продовжити викладання через якісь свої злі вчинки.

 — Ага, його невеличка дрімота, — похмуро сказав Муді. — Амелія вважає, що він потрапив під дію прокляття високого рівня. А як на мене, більш скидається на погано виконаний темний ритуал!

 — У тебе немає доказів цього! — сказала професорка Макґонеґел.

 — Та з тим же успіхом він міг би ходити з табличною «чорний чарівник» з яскравих зелених літер.

 — Ем…​ — почав Гаррі. Видається, зараз був не найліпший час, щоб питати містера Муді його думки про точку зору «не всі ритуали з жертвами лихі». — Перепрошую, ви раніше сказали, що професор Квірел…​ тобто Девід Монро…​ тобто Монро з сімдесятих…​ коротше, ви сказали, що та людина використала смертельне прокляття. Що з цього випливає? Чи має хтось бути чорним чаклуном, щоб використати його?

Муді похитав головою.

 — Я й сам його використовував. Усе, що потрібно, — сила та певний настрій, — його губи скривилися так, що стало видно зуби. — Вперше я використав його проти чарівника Ґеральда Ґрайса, а що він зробив можеш спитати мене після випуску з Гоґвортсу.

 — Але чому ж тоді воно непрощенне? — спитав Гаррі. — Тобто різальний прокльон теж може когось убити. Чому ж використання «Редукто» чимось краще за «Авада Кедав…​»

 — Стули пельку! — кинув Муді. — Дехто може погано сприйняти, що ти вимовляєш це замовляння. Видається, що ти замолодий, щоб наслати його, проте існує багатозільна настоянка. А щодо твого питання, хлопче, є дві причини, з яких це закляття відносять до найчорнішої книги. Перша: смертельне прокляття влучає прямо в душу, і не зупиниться, доки в неї не влучить. Крізь щити. Крізь стіни. Не дарма навіть аврори, що билися зі смертежерами, не мали права використовувати його до акту Монро.

 — Ага, — сказав Гаррі. — Це й справді чудова причина для заборони…​

 — Я ще не договорив, синку. Друга причина: для смертельного прокляття потрібна не лише сильна магія. Треба хотіти цього. Треба бажати, щоб хтось помер. І не для загального блага. Вбивство Ґрайса не повернуло Блер Роше, Натана Рефуса чи Девіда Капіто. Не для справедливості, не для того, щоб не дати йому знову це зробити. Я хотів, щоб він помер. Розумієш, хлопче? Не треба бути чорним чаклуном, щоб використати це закляття…​ але й не можна бути Албусом Дамблдором. А якщо тебе заарештують за вбивство, жодних можливих виправдань у тебе не буде.

 — Зрозуміло…​ — промимрив Хлопчик-Що-Вижив. Не можна хотіти, щоб людина померла заради користі для досягнення майбутніх планів, не можна наслати це прокляття, якщо ти віриш, що це потрібне зло, треба хотіти, щоб вони померли лише задля того, щоб вони померли, як кінцеве значення у функції цінності. — Магічно втілене надавання переваги смерті над життям, що бʼє в просторі чистої сили життя…​ так, таке закляття складно заблокувати.

 — Не складно, — відрізав Муді. — Неможливо.

Гаррі похмуро кивнув.

 — Але Девід Монро…​ чи хай там хто…​ використав смертельне прокляття на кількох смертежерах ще перед тим, як вони винищили його родину. Чи означає це, що він уже ненавидів їх? Тобто історія про бойові мистецтва напевно була правдою?

Муді злегка похитав головою.

 — Одна з темних рис смертельного прокляття, синку: після першого разу потрібно значно менше ненависті, щоб використати його знову.

 — Воно пошкоджує розум?

І знову Муді похитав головою.

 — Ні. Це робить вбивство. Вбивство роздирає душу…​ та це нічим не відрізняється від різального прокльону. Смертельне прокляття не пошкоджує душу. Просто для його використання потрібна пошкоджена душа, — якщо на пошрамованому обличчі й був сум, Гаррі не міг його сприйняти. — Та це мало що каже про Монро. Такі як Дамблдор, хто ніколи не зможе використати це прокляття, от вони рідкісні. Потрібне лише легке пошкодження.

Гаррі стало млосно. Цікаво, що саме означало, що Лілі Поттер спробувала була використати смертельне прокляття проти лорда Волдеморта з останнім своїм диханням. Та звісно це можна було пробачити, було правильно і доречно для матері ненавидіти темного чаклуна, що прийшов вбити її дитину, збиткується з неї, що вона не здатна його зупинити. Неправильно було, якщо хтось з батьків не міг наслати Авада Кедавру за таких умов. І жодне інше закляття не пройшло б крізь щити Темного Лорда. Треба було бодай спробувати ненавидіти Темного Лорда достатньо, щоб хотіти його смерті заради його смерті, якщо це був єдиний спосіб врятувати дитину.

Потрібне лише легке пошкодження…​

 — Годі, — сказала професорка Макґонеґел. — Що ти хочеш, щоб ми зробили?

Усмішка Муді скривилася.

 — Позбудьтеся професора із захисту і подивіться, чи не зникнуть таємничим чином усі ваші проблеми. Ставлю ґалеон, що зникнуть.

Видавалося, професорці Макґонеґел боляче.

 — Аласторе…​ але…​ чи ти викладатимеш, якщо…​

 — Ха! — сказав Муді. — Якщо я колись відповім на це питання «так», перевірте мене на багатозільну настоянку, бо це буду не я.

 — Я перевірю експериментально, — сказав Гаррі, а тоді, коли всі поглянули на нього, продовжив: — я спитаю професора Квірела щось, що знав би Девід Монро…​ наприклад, хто ще потрапив до Слизерину в 1945 році чи щось таке…​ спробую зробити це не очевидно. І все ж таки, містере Муді, навіть якщо професор Квірел не справжній Монро, не впевнений, що ми можемо вільно позбутися його. Він двічі врятував мені життя…​

 — Що? Коли? Як? — вимогливо спитав Муді.

 — Одного разу він збив з ніг купу відьом, що приклика́ли мене в напрямку землі, а іншого він збагнув, що дементор харчувався мною через паличку. А якщо професор Квірел не підлаштував усе з Драко Мелфоєм, то він врятував Драко Мелфою життя, і справи були б значно гірші, якби він цього не зробив. Якщо професор із захисту не винен у всьому…​ то ми не можемо собі дозволити просто позбутися його.

Професорка Макґонеґел впевнено кивнула.

* * *

Гіпотеза: Северус Снейп

(8 квітня 1992 21:03)

* * *

Гаррі з професоркою Макґонеґел стояли на сходах, що повільно оберталися, оберталися й не спускалися. Ну, принаймні один Гаррі стояв на тих сходах — його інші три версії залишилися в кабінеті директора.

 — Можна поставити особисте питання? — спитав Гаррі, коли вважав, що вони достатньо далеко, щоб їх не було чути. — Зокрема, таємно від директора.

 — Так, — сказала професорка Макґонеґел, майже не зітхнувши. — Хоча сподіваюся, ви усвідомлюєте, що я не можу зробити нічого, що суперечить моїм обовʼязкам перед…​

 — Ага, — сказав Гаррі, — саме про це я й маю спитати. Перед Чарверсудом, коли Луціус Мелфой сказав, що Герміона не є частиною роду Поттерів, і він не мусить брати гроші, ви розповіли Герміоні, як скласти ту присягу. Я хочу знати, якщо щось таке станеться знову, чи ваш обовʼязок перед ученицею Гоґвортсу, Герміоною Ґрейнджер, переважає над обовʼязком перед головою Ордену Фенікса, Албусом Дамблдором.

Професорка Макґонеґел мала такий вигляд, ніби хтось вдарив був її в обличчя залізною пательнею кілька хвилин тому, а тепер сказав, що зробить це знову, і вона має навіть не здригнутися.

Гаррі й сам трохи здригнувся. Йому якось треба набути навички не висловлювати речі найнеприємнішим з можливих способів.

Стіни навколо них оберталися і якимось чином вони спускалися.

 — Ох, містере Поттер, — сказала професорка Макґонеґел з тихим видиханням. — Я…​ воліла б, щоб ви не ставили мені таких питань…​ ох, Гаррі, я тоді взагалі не думала. Я просто побачила можливість допомогти міс Ґрейнджер і…​ зрештою, мене відсортували до Ґрифіндору.

 — Тепер ви можете все обміркувати, — сказав Гаррі. Виходило дуже недоладно, та він мав спитати, бо…​ — Я не прошу вас бути вірною мені. Та якщо ви знаєте…​ якщо ви певні…​ що ви зробите, якщо дійде до вибору між невинною ученицею Гоґвортсу та Орденом Фенікса вдруге…​

Та професорка Макґонеґел похитала головою.

 — Я не певна, — прошепотіла професорка трансфігурації. — Я навіть не знаю, чи зробила правильний вибір тоді. Вибач. Я не можу приймати рішення щодо таких жахливих речей!

 — Але ж ви зробите щось, якщо до такого знову дійде, — сказав Гаррі. — Невизначеність — теж вибір. Ви не можете просто уявити, що приймаєте миттєве рішення?

 — Ні, — трохи впевненіше сказала професорка Макґонеґел. І Гаррі зрозумів, що випадково показав їй вихід. Її подальші слова підтвердили побоювання Гаррі: — Гадаю, містере Поттер, я не можу прийняти таке жахливе рішення, доки не змушена цього робити.

Гаррі подумки зітхнув. Напевно, він не мав очікувати від професорки Макґонеґел нічого іншого. Якщо стоїть така моральна дилема, що в кожному з варіантів ви щось втрачаєте, то від вибору ви почуватиметеся кепсько в будь-якому разі, тож можна тимчасово врятувати себе від невеличкого ментального болю й відмовитися вирішувати. Ціною втрати можливості планувати завчасно, а також ціною отримання величезного упередження на користь бездіяльності та очікування, доки не буде запізно…​ але звідки ж відьмі про це все знати.

 — Гаразд, — сказав Гаррі.

Хоча зовсім не гаразд, якщо чесно. Дамблдор може захотіти позбутися цього боргу, і професор Квірел також захоче, щоб Гаррі не був у боргу. А якщо професор із захисту був Девідом Монро, чи міг переконливо вдавати Девіда Монро, то лорд Волдеморт технічно не викорінив рід Монро. А тоді хтось може надати до Чарверсуду проєкт відкликання шляхетного стану роду Поттерів, що був наданий за помсту крові найдавнішого роду Монро.

А тоді присяга Герміони служити шляхетному родові може стати недійсною та скасованою.

А може й ні. Гаррі нічого не знав про ці юридичні тонкощі, а особливо не знав, чи отримає рід Поттерів гроші назад, якщо хтось впорається запроторити Герміону до Азкабану. Лише те, що ти щось втратив, не означало, що тобі повернуть плату, з юридичної точки зору. Гаррі не був впевненим, і не наважився б спитати чаклунського адвоката…​

…​добре було б бути впевненим, що бодай один дорослий стане на бік Герміони, а не Дамблдора, якщо така загроза виникне.

Обертання сходів спинилося, і вони побачили спини величезних камʼяних гаргуйлів, що прогуркотіли вбік, відкривши коридор.

Гаррі вийшов…​

Рука спіймала Гаррі за плече.

 — Містере Поттер, — тихо почала професорка Макґонеґел, — чому ви сказали нам наглядати за професором Снейпом?

Гаррі знову повернувся до неї.

 — Ви сказали мені спостерігати, чи щось зміниться, — продовжила професорка Макґонеґел нетерплячим тоном. — Чому ви це сказали, містере Поттере?

Гаррі знадобився деякий час, щоб згадати ті події та чому він це сказав. Гаррі з Невілом врятували були Лесата Лестранжа від цькувальників, а тоді була розмова з Северусом у коридорі, під час якої, згідно з майстром зіллєваріння, він «ледь не помер»…​

 — Я дізнався дещо тривожне, — сказав Гаррі за мить. — Від декого, кому пообіцяв не розповідати про це нікому більше.

Северус змусив був Гаррі присягнутися, що він ні з ким не обговорюватиме їхню розмову, і ця обіцянка досі стримувала його.

 — Містере Поттер…​ — почала професорка Макґонеґел, тоді видихнула, спалах різкості зникнув так само швидко, як зʼявився. — Не зважайте. Якщо ви не можете сказати, то не можете.

 — А чому ви питаєте?

Видавалося, професорка Макґонеґел завагалася…​

 — Гаразд, я поставлю питання точніше, — сказав Гаррі. Після того, як професор Квірел кілька разів зробив таке з ним, Гаррі й сам міг таке провернути. — Яку зміну ви вже побачили в професорі Снейпі і намагаєтеся вирішити, чи розповідати мені про неї?

 — Гаррі…​ — сказала професорка трансфігурації та стулила рота.

 — Очевидно, що мені відомо щось, що невідомо вам, — переконував далі Гаррі. — Бачите, ось тому не завжди можна відкладати вирішення жахливих моральних дилем.

Професорка Макґонеґел заплющила очі, вирівняла дихання, торкнулася перенісся, кілька разів натиснула на нього.

 — Гаразд, — сказала вона. — Це ледь помітна річ…​ але вона тривожить. Як це сформулювати…​ Містере Поттере, чи багато ви прочитали книжок, що не призначені для дітей?

 — Я прочитав їх усі.

 — Ну звісно. Так ось…​ я й сама не дуже це розумію, проте відколи Северус працює в школі й розгулює у своєму жахливому заплямованому плащі, є певний тип дівчат, що пристрасно витріщаються на нього…​

 — Ви кажете це так, ніби це погано? — спитав Гаррі. — Тобто якщо я щось і зрозумів з тих книжок, то це те, що не можна засуджувати смаки людей.

Професорка Макґонеґел дуже дивно поглянула на Гаррі.

 — Тобто, — провадив своє Гаррі, — судячи з того, що я прочитав, коли я стану трохи старшим, з імовірністю приблизно 10% я можу почати вважати професора Снейпа привабливим, і важливо просто прийняти те, ким я є…​

 — Хай там як, містере Поттер, Северус завжди був цілковито байдужим до поглядів цих дівчат. Але тепер…​ — видавалося, професорка Макґонеґел щось збагнула, і швидко додала, здійнявши руки: — будь ласка, не зрозумійте неправильно, професор Снейп точно не скористався захопленням цих молодих відьом! Зовсім ні! Він ніколи навіть не всміхався до жодної, наскільки мені відомо. Він сказав цим дівчатам припинити витріщатися на нього. А якщо вони все одно дивляться, він відвертає від них погляд. Я сама це бачила.

 — Ем…​ — сказав Гаррі. — Перепрошую, але те, що я прочитав ці книжки, не означає, що я їх зрозумів. Що це означає?

 — Що він помічає, — тихо сказала професорка Макґонеґел. — Це ледь помітна річ, та тепер, коли я це бачила, я певна. А це означає…​ мені дуже прикро, та…​ те, що звʼязок Северуса з цілями Дамблдора…​ міг ослабнути, а то й зникнути.

2 + 2 = …​

 — Снейп і Дамблдор? — Гаррі почув власні слова й поспіхом додав: — Не те, щоб у цьому є щось погане…​

 — Ні! — вигукнула професорка Макґонеґел. — О, заради Мерліна…​ Я не можу вам це пояснити, містере Поттере!

Він нарешті правильно склав два і два.

Северусдосікохає мою матір?

Це видавалося чимось середнім між красиво сумним та жалюгідним, а тоді, приблизно за пʼять секунд, від додав ще два.

Ну звісно, це було перед тим, як я надав йому корисну пораду щодо стосунків.

 — Розумію, — обережно сказав Гаррі трохи згодом. Інколи слова «йой» було недостатньо. — Ви маєте рацію, це поганий знак.

Професорка Макґонеґел затулила лице руками.

 — Хай про що ви зараз думаєте, — сказала вона трохи приглушеним голосом, — і запевняю вас, в цьому ви теж помиляєтеся, та я не хочу про це чути, ніколи.

 — Отже…​ — сказав Гаррі. — Якщо, як ви й сказали, те, що повʼязувало професора Снейпа з директором, справді зникло, що він тоді робитиме?

Запала довга мовчанка.

* * *

Що він тоді робитиме?

Мінерва опустила руки, поглянула на звернене догори лице Хлопчика-Що-Вижив. Таке просте питання не мало б так сильно її збентежити. Вона роками знала Северуса. Їх дивним чином повʼязувало пророцтво, яке вони вдвох почули. Хоча Мінерва підозрювала, судячи з того, що вона знала про пророцтва, вона сама його лише підслухала. Лише дії Северуса призвели до здійснення пророцтва. І провина, розбите цим вибором серце, мучили майстра зіллєваріння роками. Вона не могла уявити Северуса без цього. Їй просто нічого не спадало на думку, коли вона намагалася уявити. Її думки скидалися на порожній пергамент.

Звісно Северус вже не був тією людиною, що колись, — злим та надзвичайно дурним парубком, що передав пророцтво Волдемортові в обмін на прийняття його до смертежерів. Вона знала його роками, і звісно Северус вже не був тією людиною…​

Чи знала вона його взагалі?

Чи бачив хтось колись справжнього Северуса Снейпа?

* * *

 — Не знаю, — нарешті сказала професорка Макґонеґел. — Я справді й гадки не маю. Не можу навіть уявити. А ви знаєте щось про це, містере Поттере?

 — Ем…​ — сказав Гаррі. — Гадаю, можу сказати, що мої дані вказують на те саме, що й ваші. Тобто збільшують імовірність того, що професор Снейп більше не кохає мою матір.

Професорка Макґонеґел заплющила очі:

 — Я здаюся.

 — Втім, мені невідомо, щоб він зробив щось погане. — додав Гаррі. — Я так розумію, що директор схвалив це ваше питання?

Професорка Макґонеґел відвела від нього очі, втупилася в стіну:

 — Будь ласка, не треба, Гаррі.

 — Добре, — сказав Гаррі та хутко пішов до коридору.

Він почув за спиною повільніші кроки професорки Макґонеґел та гуркіт гаргуйлів, що поверталися до своїх місць.

* * *

Наступного ранку під час уроку зіль «зілля холодостійкості» Гаррі скипіло, позеленіло й раптом почало тхнути. Професор Снейп, більше з утомою, ніж огидою, сказав Гаррі залишитися після заняття. Гаррі мав власні підозри щодо цієї справи, і щойно всі вийшли з кабінету — Герміона, як зазвичай останніми днями, перша вилетіла за двері, — двері різко зачинилися й замкнулися за спинами учнів, що пішли.

 — Перепрошую за те, що зіпсував ваше зілля, містере Поттер, — тихо сказав Северус Снейп. На його лиці був дивний сумний вираз, який Гаррі бачив був лише одного разу — в певному коридорі деякий час тому. — Це не вплине на ваші оцінки. Будь ласка, сідайте.

Гаррі сів за стіл, і коротав час відшкрябуванням зеленої плями на поверхні дерева, доки майстер зіллєваріння промовляв кілька захисних заклять для приватності.

Коли майстер зіллєваріння з цим завершив, він знову заговорив:

 — Я…​ не знаю, як підійти до цього питання, тож я просто скажу це прямо…​ поряд з дементором ви відновили памʼять про ніч, коли померли ваші батьки?

Гаррі тихо кивнув.

 — Ви не могли б…​ я розумію, що це неприємні спогади, та…​ ви не могли б розповісти мені, що сталося?

 — Навіщо? — спитав Гаррі. Його голос був урочистим, і точно не глузливим через благальний погляд, якого Гаррі ніколи не очікував був побачити від цієї людини. — Гадаю, вам теж буде неприємно це чути, професоре…​

Майстер зіллєваріння майже прошепотів:

 — Я уявляв це щоночі протягом десяти років.

Знаєш, сказав внутрішній слизеринець, можливо, це не найкраща ідея — дати йому заспокійливе завершення історії, якщо його заснована на провині вірність уже розхитана…​

Замовкни. Відхилено.

Гаррі не міг змусити себе справді відмовити в цьому проханні. Він прийняв до уваги одну репліку внутрішнього слизеринця, і на цьому все.

 — Чи розкажете ви мені як саме ви довідалися про пророцтво? — спитав Гаррі. — Мені прикро, що я роблю з цього обмін, я розповім вам, та це може бути справді важливим…​

 — Тут мало що розповідати. Я прийшов на співбесіду на посаду майстра зіллєваріння до заступниці директора, і чекав зовні кімнати шинку «Голова кабана», доки кандидатка переді мною — Сивіла Трелоні — намагалася отримати посаду професорки віщування. Щойно Трелоні промовила всі слова, я втік, відкинув свій шанс стати майстром Гоґвортсу та пішов до Темного Лорда, — обличчя майстра зіллєваріння стало напруженим. — Я навіть на секунду не спинився подумати, чому до мене потрапила ця загадка, доки не продав її іншому.

 — Співбесіда? — спитав Гаррі. — На яку так трапилося, що прийшли і ви, і професорка Трелоні, а проводила співбесіду професорка Макґонеґел? Це видається…​ доволі таки підозрілим збігом…​

 — Провидиці — пішаки часу, містере Поттер. Збіги — нижче їх, а вони — вищі за збіги. Я мав почути пророцтво та став його блазнем. Присутність Мінерви зрештою жодним чином нічого не змінила. Не було задіяно чарів памʼяті, не знаю, чому ви про це подумали, та чарів памʼяті не було — не могло бути. Голос провидиці має таку властивість, таку загадковість, якої навіть виманологія не може передати, як же її можна вбудувати за допомогою хибної памʼяті? Ви що, гадаєте, що Темний Лорд повірив просто моїм словам? Він схопив мій розум та побачив там таємничість, хоч і не міг схопити саму таємницю, і тому він знав, що пророцтво справжнє. Темний Лорд вбив би мене тоді, бо взяв те, що хотів, — я був і справді дурнем, що пішов до нього, — та щось він таке побачив у мені, не знаю, що, і прийняв до смертежерів, хоча на своїх умовах, а не на моїх. Ось як я це скоїв, усе це зробив, від початку до кінця — все наслідок моїх дій, — голос Северуса став хрипким, його обличчя сповнював неприхований біль. — А тепер розкажи мені, будь ласка, як померла Лілі?

Гаррі двічі ковтнув і почав переказ.

 — Джеймс Поттер крикнув Лілі, щоб вона тікала зі мною, що він затримає Відомо-Кого.

 — Відомо-хто сказав…​ — Гаррі зупинився, мурахи пробігли його шкірою, тепер його мʼязи напружилися ніби перед припадком. Цього разу спогади поверталися повільно, і за асоціацією поверталися холод і пітьма. — Він використав…​ смертельне прокляття…​ а тоді піднявся якимось чином сходами, гадаю він літав, бо не памʼятаю кроків сходами чи чогось такого…​ тоді моя матір сказала «Ні, не Гаррі, будь ласка, тільки не Гаррі!» чи щось таке. А тоді Темний Лорд…​ його голос був високим, ніби свист води з чайника, тільки холодним…​ Темний Лорд сказав…​

Відійди, жінко! Бо я прийшов не по тебе, а лише по хлопця.

Гаррі ясно памʼятав ці слова.

 — …​він сказав моїй матері відійти, що він тут лише по мене, та матір благала його змилуватися, і Темний Лорд сказав…​

Я даю тобі рідкісну можливість втекти.

 — …​що він щедрий та дає їй можливість піти, але не завдаватиме собі клопоту битися з нею, і навіть якщо вона помре, вона не врятує мене…​ — голос Гаррі затремтів, — і що вона має припинити йому заважати. Тоді матір благала Темного Лорда взяти її життя замість мого…​ і Темний Лорд…​ сказав їй…​ Цього разу його голос був нижчим, ніби він припинив прикидатися…​ щоб

Ну гаразд, я приймаю цю угоду.

 — …​він сказав, що приймає її пропозицію, що вона має кинути паличку, щоб він міг її вбити. А тоді Темний Лорд почав чекати, просто чекати. Я…​ я не знаю, про що думала Лілі Поттер, у її словах від початку було мало сенсу — ніби Темний Лорд міг вбити її та просто піти, хоча прийшов по мене. Лілі Поттер нічого не сказала, а тоді Темний Лорд почав реготати, і це було жахливо, і…​ і вона нарешті спробувала єдине, що лишалося, крім кинути мене чи просто здатися й померти. Не знаю, чи в неї навіть вийшло б наслати це закляття, та якщо подумати, вона мала спробувати. Останніми словами моєї матері було «Авада Ке…​», та Темний Лорд почав вимовляти власне прокляття, щойно вона сказала «Ав», і менш ніж за півсекунди виникло зелене світло, і тоді…​ тоді…​ тоді…​

 — Годі.

Повільно, ніби тіло, що спливає на поверхню води, Гаррі повернувся з того місця, де він був.

 — Годі, — хрипло сказав майстер зіллєваріння. — Тобто вона померла…​ Лілі померла без болю? Темний Лорд…​ нічого не робив з нею перед смертю?

Вона померла з думкою, що все втратила, що Темний Лорд наступним убʼє її сина. Це біль.

 — Він…​ Темний Лорд не катував її…​ — сказав Гарі. — Якщо ви питаєте про це.

За спиною Гаррі двері самі відімкнулися та розчахнулися.

Гаррі вийшов.

Було 10 квітня 1992 року.

Розділ 87. Гедонічне усвідомлення

Четвер, 16 квітня 1992.

Тепер школа була майже безлюдною — девʼять десятих учнів поїхали додому на великодні свята, майже нікого з її знайомців не лишилося. Сьюзен лишилася — її двоюрідна бабуся була доволі заклопотана. Рон також лишився з невідомих їй причин — можливо родина Візлі була настільки бідна, що не могла витримати годування дітей зайвий тиждень без помітного навантаження на бюджет? Втім, вийшло доволі добре, бо Рон і Сьюзен були фактично єдиними, хто з нею розмовляв. (Чи принаймні єдиними, з ким вона хотіла розмовляти. Лаванда досі була до неї доброю, а Трейсі була, ну, Трейсі, та з жодною з них не можна було проводити час спокійно. Та й в будь-якому разі жодна з них не залишилася на канікули в школі.)

Якщо не можна додому (а їй не дозволили поїхати додому, батькам збрехали були, ніби в неї сяєвіспа), то майже порожній Гоґвортс — друге найліпше з можливих місце.

Вона могла навіть приходити до бібліотеки, і ніхто на неї не витріщався, бо уроків не було, і нікому не треба було виконувати домашні завдання.

Не можна було сказати, що Герміона ниділася коридорами й ридала цілими днями. О, вона чимало плакала перші два дні, звісно, та двох днів вистачило. У деяких з позичених Гаррі книжок про це писали: що навіть паралізовані в автомобільних аваріях за пів року не були такими нещасними, як вони очікували. Люди пристосовувалися, рівень щастя повертався до оригінального рівня, життя тривало.

На Герміону впала тінь, доки вона читала, тож вона крутнулася й направила приховану на колінах паличку на здивоване обличчя…​

 — Вибач! — сказав Гаррі Поттер, здійнявши руки, щоб показати, що нічого не має в лівій руці, а в правиці тримав лише червоно-оксамитовий мішечок. — Вибач. Не хотів тебе налякати.

Запала незручна тиша, її серце калатало, руки почали пітніти, а Гаррі Поттер просто дивився на неї. Вона майже заговорила з ним у перший ранок решти свого життя, та коли вона спустилася на сніданок, Гаррі Поттер мав такий кепський вигляд…​ що вона не сіла поряд з ним за столом, а просто тихенько поснідала наодинці, бо ніхто не сідав поряд з нею, і це було жахливо, та Гаррі не прийшов до неї, і…​ вона просто відтоді не розмовляла з ним. (Нескладно всіх уникати, якщо не сидіти у рейвенкловській вітальні та вибігати з занять, доки ніхто не може з тобою заговорити.)

І весь цей час їй не йшло з голови питання — що про неї тепер думає Гаррі? Чи ненавидить він її через те, що втратив усі гроші?.. Чи може він справді закоханий у неї, і тому це зробив?.. А може він уже не вірить, що вона може бути йому гідною суперницею, бо вона не вміє лякати дементорів?.. Вона не готова була до зустрічі з ним — зовсім, вона безсонними ночами хвилювалася, що про неї тепер думає Гаррі, вона боялася, і тому уникала хлопця, який витратив заради її порятунку всі гроші, і вона була невдячною огидною падлюкою, жахливою людиною і…​

Тоді вона поглянула на те, як Гаррі дістав з червоно-оксамитового мішечка загорнуту в червону фольгу цукерку у формі сердечка, і її мозок розтанув мов шоколад на сонці.

 — Я хотів дати тобі побільше вільного простору, — сказав Гаррі Поттер, — та тільки от я прочитав теорію Крітча щодо гедонізму та тренування внутрішнього голуба, про те, як більшість наших дій насправді непомітно зумовлена негайними приємними та неприємними імпульсами, і тоді мені спало на думку, що ти можеш уникати мене просто через те, що я в тебе викликаю негативні асоціації, а цього мені справді не хочеться, тож я вирішив якось це виправити, і придбав у близнюків Візлі мішечок шоколаду, і даватиму тобі одну цукерку щоразу, як ти мене бачиш, для позитивного підсилення, якщо ти не проти…​

 — Дихай, Гаррі, — бездумно сказала Герміона.

Це вперше вона йому слово сказала після дня суду.

Вони втупилися одне в одного.

Книжки втупилися в них з полиць навколо.

Вони ще трохи подивилися одне на одного.

 — Ти маєш зʼїсти шоколад, — сказав Гаррі, що й далі тримав цукерку у формі сердечка, ніби був день святого Валентина. — Хіба що вже той факт, що я подарував тобі шоколад, дає достатньо приємних емоцій, щоб бути позитивним підсиленням, і тоді тобі напевно треба покласти його до кишені чи щось таке.

Вона знала, що якщо вона знову спробує заговорити, в неї не вийде, тож вона навіть не намагалася.

Гаррі понуро опустив голову.

 — Ти мене тепер ненавидиш?

 — Ні! — вигукнула вона. — Ні, не думай таке, Гаррі! Просто…​ просто…​ просто усе це!

Вона зрозуміла, що досі вказує паличкою на Гаррі, і опустила її. Герміона докладала зусиль, щоб не почати рюмсати.

 — Усе це! — повторила вона, і не знала, що ще вона може сказати, хоча була певна, що Гаррі хотів би, щоб вона донесла свою думку докладніше.

 — Гадаю, я розумію, — непевно сказав Гаррі. — Що читаєш?

Не встигла вона його зупинити, як Гаррі схилився над бібліотечним столом подивитися, що вона читає, нахилив голову перед тим, як вона встигла висмикнути книжку…​

Гаррі поглянув на розгорнуту сторінку.

 — Найзаможніші чарівники світу, і як вони такими стали, — прочитав Гаррі назву книжки нагорі. — Номер шістдесят пʼять, сер Ґарет, власник транспортної компанії, що виграла війну стосунків 19го століття…​ монополія на втрьох навіки…​ розумію.

 — Гадаю, ти скажеш мені, що мені треба про все забути, і взагалі не турбуватися про це? — вийшло жорсткіше, ніж вона хотіла, і вона знову відчула провину через те, що вона така жахлива людина.

 — Та ні, — на диво радісно сказав Гаррі. — Мені нескладно поставити себе на твоє місце, і якби ти заплатила купу грошей, щоб врятувати мене, я хотів би повернути тобі їх. На якомусь рівні я б знав, що це дурнувато, але все одно намагався би з тобою розплатитися повністю самостійно. Звісно ж я це розумію, Герміоно.

Лице Герміони скривилося, вона відчула, що до очей підступають сльози.

 — Але чесно попереджаю, — казав далі Гаррі. — Можливо, я впораюся з боргом Луціусові Мелфою сам, якщо раніше за тебе побачу, як це зробити, — значно важливіше розібратися з цим негайно, ніж хто з нас з цим розбереться. Знайшла вже щось цікаве?

На три чверті вона подумки бігала колами й врізалася в дерева, намагаючись збагнути, що випливає з того, що Гаррі щойно сказав (чи поважав він її досі як героїню? або він хотів сказати, що вона не може зробити цього сама?), а тим часом значно розсудливіша частина Герміони розгорнула сторінку 37, що містила найперспективнішу статтю з наразі переглянутих (хоча в уяві вона завжди робила все сама, і повертала борг Гаррі зненацька)…​

 — Мені здалося, що це доволі цікаво, — промовила вона.

 — Номер чотирнадцять, «Крозьє», справжнє імʼя невідоме, — прочитав Гаррі. — Ого, такого…​ крикливого картатого циліндра я ще не бачив. Багатий, принаймні шістсот тисяч ґалеонів…​ тобто приблизно тридцять мільйонів фунтів — недостатньо, щоб зробити маґла відомим, та непогано для меншого чаклунського населення, гадаю. За чутками, це сучасний псевдонім шістсотрічного Ніколаса Фламеля — єдиного відомого чарівника, якому вдалося провести неймовірно складну алхімічну процедуру створення філософського каменя, що дозволяє трансмутацію основних металів на золото чи срібло, а також дає…​ еліксир життя, що подовжує юність та здоровʼя користувача на необмежений строк…​ Ем, Герміоно, це видається явною брехнею.

 — Я бачила інші посилання на Ніколаса Фламеля, — сказала Герміона. — У «Розвитку й занепаді темних мистецтв» пишуть, що він таємно тренував Дамблдора для битви з Ґріндельвальдом. Різноманітні книжки сприймають цю історію серйозно — не лише ця…​ гадаєш, це надто добре, щоб бути правдою?

 — Ні, звісно, ні, — сказав Гаррі. Він витягнув стільця й сів поряд з нею за маленьким столиком, як зазвичай праворуч, ніби нікуди не зникав; вона стримала схлип. — Концепція «надто добре, щоб бути правдою» — це мислення поза причинністю, всесвіт не перевіряє результати рівнянь на те, чи вони «надто хороші» чи «надто погані» перед тим, як прийняти їх. Люди колись вважали, що літаки та вакцина від віспи — надто добре, щоб бути правдою. Маґли винайшли методи подорожувати до інших зірок навіть без магії, а ми з тобою за допомогою чарівних паличок можемо коїти таке, що фізики вважають буквально неможливим. Я не можу навіть уявити, що такого ми можемо вважати неможливим для справжніх законів магії.

 — Тоді в чому проблема? — спитала Герміона. Тепер власний голос їй здавався більш нормальним.

 — Ну…​ — почав Гаррі. Хлопець випростав руку, і його мантія зачепила її власну, а він постукав по рисунку червоного каменя, що страхітливо сяяв та з якого крапала багряна рідина. — По-перше, немає жодного логічного пояснення, чому один артефакт може трансмутувати свинець на золото і створювати еліксир юності. Цікаво, чи є в цього офіційна назва в літературі? Може, щось на кшталт «ефект стало одинадцять»? Якщо всі можуть подивитися на квітку, то не вийде розповідати, що квітки — розміром з будинок. Але якщо ти в культі НЛО, то, позаяк ніхто все одно не може подивитися на головний корабель прибульців, можеш розповідати, ніби той розміром з місто, чи навіть з Місяць. Те, що можна спостерігати, обмежено свідченнями, та коли хтось вигадує казочку, він може вигадувати будь-які крайнощі. Тож філософський камінь дає безмежне золото і вічне життя не через те, що існує якесь одне магічне відкриття, що має ці два ефекти, а через те, що хтось вигадав казочку про штучку для суперщастя.

 — Гаррі, багато всього в магії має мало сенсу, — сказала вона.

 — Погоджуюся, — сказав Гаррі. — Але Герміоно, по-друге, навіть чарівники не настільки божевільні, щоб спокійно пропустити повз вуха таке. Усі старалися б відтворити формулу філософського каменя, цілі країни намагалися б упіймати безсмертного чарівника й отримати від нього цю таємницю…​

 — Це не таємниця, — Герміона перегорнула сторінку й показала Гаррі діаграми. — Інструкції прямо на наступній сторінці. Просто вони такі складні, що лише Ніколас Фламель зробив це.

 — Тоді цілі країни намагалися б викрасти Фламеля й змусити його створити більше каменів. Ну годі, Герміоно, навіть чарівники не почують про безсмертя і, і…​ — Гаррі затнувся, видається, красномовство підвело його, — і просто підуть собі далі. Люди божевільні, але не настільки божевільні!

 — Не всі думають так само, як ти, Гаррі.

Він мав рацію, але…​ скільки різних посилань на Ніколаса Фламеля вона бачила? Крім «Найзаможніших чарівників світу» і «Розвитку й занепаду темних мистецтв», про нього також згадували «Історії не надто древніх часів» та «Біографії належно відомих»…​__

 — Гаразд, але професор Квірел би викрав цього Фламеля. Це зробила би лиха людина та хороша людина, і навіть просто егоїстична людина, якщо в неї є клепка в голові. Професор із захисту знає багато таємниць, і повз цю би не пройшов, — Гаррі зітхнув та поглянув угору; вона простежила за його поглядом, та, видається, він просто дивився на більшу залу бібліотеки — ряди, ряди й ряди книжкових шаф. — Я не хочу заважати твоєму проєктові, і точно не хочу знеохотити тебе, та сумніваюся, що ти знайдеш якісь хороші ідеї щодо заробітку в такій книжці. Є старий жарт про те, що коли економіст бачить двадцятифунтову банкноту на дорозі, він її не підніматиме, бо якби вона була справжньою, хтось би її вже підняв. Будь-який спосіб заробити купу грошей, що відомий усім настільки, що його друкують у таких книжках…​ розумієш, про що я? Якби всі могли заробляти тисячу ґалеонів на місяць у три прості кроки, то всі б це робили.

 — І що? Тебе це не зупинило б, — голос Герміони знову пожорсткішав. — Ти робиш неможливе весь час. Закладаюся, ти зробив щось неможливе протягом тижня, і навіть не розповів нікому про це.

(Запала нетривала тиша — саме таку паузу ви б зробили, якби боролися з Дикозором Муді і перемогли рівно вісім днів тому, хоча міс Ґрейнджер про це не знала.)

 — Не протягом останніх сімох днів — ні, — сказав Гаррі. — Слухай…​ почасти секрет неможливих вчинків у тому, щоб вибирати які саме неможливості намагатися здійснити, і пробувати лише коли в тебе є особлива перевага. Наприклад, якщо в цій книжці є метод заробити грошей, що видається складним для чарівника, проте легко вдасться за допомогою старого татового «Mac Plus», тоді матимемо план.

 — Я знаю це, Гаррі, — голос Герміони лише трохи тремтів. — Я переглядала цю книжку саме в пошуках чогось, що я можу вигадати, як робити. Гадала, може складно виготовити філософський камінь через те, що алхімічне коло має бути надзвичайно точним, і це вийде зробити за допомогою маґлівського мікроскопа…​

 — Це геніально, Герміоно! — хлопець швидко дістав паличку й сказав: — Квієтус, — а тоді продовжив, коли негучний шум більш бешкетних книжок стихнув: — Навіть якщо філософський камінь лише міф, цей фокус може спрацювати для інших складних алхімій…​

 — Ну, не може, — сказала Герміона. Вона пронеслася була бібліотекою до єдиної книжки з алхімії в бібліотеці, що не була в службовій секції. А тоді — вона памʼятала відчуття нищівної поразки, коли вся раптова надія як здиміла. — Бо всі алхімічні кола мають бути намальовані «з тонкістю волосини дитини», а не в когось з алхіміків ліпше, у когось — гірше. І в чарівників є всеноклі, проте я не чула про жодні закляття, для підвищення точності яких використовують всеноклі. Я мала б зрозуміти це!

 — Герміоно, — дуже серйозно сказав Гаррі й знову почав копирсатися в червоно-оксамитовому мішечку, — не картай себе, коли хороша ідея ні до чого не призводить. Треба перебрати купу ідей з недоліками, доки не знайдеш ту, що справді спрацює. А якщо надсилати мозку негативний відгук — сумувати через ідею з недоліками замість того, щоб усвідомити, що пропонування ідей — хороша поведінка твого мозку, яку треба заохочувати, то невдовзі в тебе взагалі не вийде нічого вигадувати, — Гаррі поклав дві шоколадки поряд з книжкою. — Ось, візьми ще одну шоколадку. Я маю на увазі крім тієї, що я дав раніше. Ця — щоб підтримати твій мозок за генерацію хорошого кандидата на стратегію.

 — Гадаю, ти маєш рацію, — тихесенько сказала Герміона, та шоколаду не торкнулася.

Вона почала гортати сторінки до 167-ої, яку вона читала була перед тим, як прийшов був Гаррі.

(Звісно, Герміоні Ґрейнджер закладки були ні до чого.)

Гаррі ще трохи схилився над книжкою, його голова майже торкалася її плеча, він спостерігав за тим, як вона гортала сторінки, ніби міг підгледіти цінну інформацію на сторінці протягом чверті секунди. Сніданок скінчився нещодавно, тож вона могла ясно відчути з легкого запаху, що Гаррі на десерт їв банановий пудинг.

 — Тож, сказавши це все…​ — знову заговорив Гаррі, — і, будь ласка, сприйми це як позитивне підсилення…​ ти справді хотіла винайти спосіб масового виробництва безсмертя, щоб я міг виплатити борг Луціусові Мелфою?

 — Так, — сказала вона навіть тихіше. Навіть коли вона старалася думати як Гаррі, видавалося, вона цього ще не навчилася. — А що ти робив весь цей час, Гаррі?

Гаррі скривився.

 — Намагаюся зібрати свідчення щодо всієї цієї історії «хто підставив Герміону Ґрейнджер».

 — А я…​ — Герміона поглянула на Гаррі. — Хіба не я…​ мала б намагатися розвʼязати власну таємницю? — це було не першою її думкою, не першим пріоритетом, та тепер, коли Гаррі про це згадав…​

 — У цьому випадку не вийшло б, — тверезо сказав Гаррі. — Надто багато людей зі мною готові розмовляти, а з тобою — ні…​ крім того, мені прикро, але я їм пообіцяв це ні з ким не обговорювати. Вибач, гадаю, тут ти нічим не допоможеш.

 — Гаразд, напевно, — згодилася Герміона. — Добре. Ти робитимеш усе. Збереш усі зачіпки, поговориш з усіма підозрюваними, доки я сидітиму тут у бібліотеці. Не забудь мені повідомити, коли виявиться, що винний — професор Квірел.

 — Герміоно…​ — сказав Гаррі. — Чому так важливо, хто що зробить? Хіба не значно важливіше, щоб усе було зроблено, ніж те, хто це зробить?

 — Напевно, ти маєш рацію, — сказала Герміона. Вона підвела руки й притисла пальці до очей. — Напевно це вже не має значення. Усі вирішать…​ Я знаю, що ти в цьому не винен, Гаррі, ти був бездоганним джентельменом…​ та хай що я тепер робитиму, всі вважатимуть, що я просто хтось, кого ти весь час рятуєш, — вона затнулася, та додала тремтячим голосом: — І може їхня правда, Гаррі.

 — Гей, гей, постривай…​

 — Я не вмію лякати дементорів. Я можу отримати відмінно на занятті чарами, та не можу лякати дементорів.

 — У мене таємнича темна сторона! — прошипів Гаррі після того, як роззирнувся довкола, щоб оглянути бібліотеку. (У дальньому кутку сидів один хлопець, та він був надто далеко, щоб почути щось навіть без барʼєру тиші.) — У мене темна сторона, що точно не є дитиною, і хто зна яка ще магічна маячня коїться в моїй голові…​ Професор Квірел стверджує, що я можу стати ким завгодно, варто лише повірити…​ це все шахраювання, хіба ти не розумієш, Герміоно? Адміністрація школи все так влаштувала, щоб Хлопчик-Що-Вижив щодня мав більше часу на навчання, тільки я не можу про це розповісти. Я шахрую, і ти все одно випереджаєш мене на заняттях чарами. Я…​ напевно не…​ Хлопчика-Що-Вижив напевно насправді не можна навіть назвати дитиною…​ і ти змагаєшся навіть із цим. Хіба ти не розумієш, що якби люди не зважали на мене, усім було б зрозуміло, що ти наймогутніша відьма століття? Ти ж можеш зіткнутися з трьома старшими хлопцями сам на сам і перемогти!

 — Ну не знаю, — сказала вона й знову торкнулася очей, голос їй тремтів: — Я знаю лише — навіть якщо все це правда, — що ніхто більше ніколи не сприйматиме мене як просто мене — ніколи.

 — Добре, — по деякому часі сказав Гаррі. — Я розумію, про що ти. Замість відомої команди дослідників «Поттер-і-Ґрейнджер» буде Гаррі Поттер і його помічниця-лаборантка. Гм…​ є ідея. Я не зосереджуватимуся на заробітку грошей деякий час, гаразд? Тобто борг сплачувати не треба аж до мого випуску з Гоґвортсу. Тож можеш зробити це сама й показати світові, на що здатна ти сама. А якщо заразом ти ще й впораєшся із секретом безсмертя, просто назвемо це бонусом.

Думка, що Гаррі вірив, що вона знайде рішення, була…​ ніби нищівний тягар відповідальності щойно скинули на бідолашну травмовану дванадцятирічну дівчинку, і вона хотіла обійняти його за те, що він запропонував їй шлях до відновлення самоповаги як героїні, і ось це вона заслужила за те, що була жахливою людиною та весь час різко розмовляла з Гаррі, хоча він весь час був більш вірним другом до неї, ніж вона була до нього, і добре було, що він досі гадає, що вона здатна на це, і…​

 — У тебе є якась дивовижна раціональна штука на випадок, коли твій розум ніби розбігається в найрізноманітніших напрямках? — впоралася спитати вона.

 — Мій метод такий: розпізнати різні бажання, дати їм імена, вважати їх окремими особистостями й слухати, як вони сперечаються в моїй голові. Наразі основні постійні актори: мої внутрішні гафелпафець, рейвенкловець, ґрифіндорець та слизеринець, внутрішній критик, а також симульовані копії тебе, Невіла, Драко, професорки Макґонеґел, професора Флитвіка, професора Квірела, мами, тата, Річарда Фейнмана та Дуґласа Гофстедтера.

Герміона почала це обмірковувати, та її здоровий ґлузд попередив, як небезпечно вдавати таке.

 — Всередині твоєї голови є копія мене?

 — Ну звісно! — сказав Гаррі. І раптом хлопець здався трохи ранимим. — Тобто у твоїй голові не живе копія мене?

Жила, зрозуміла Герміона. Ба більше, ця копія точно відтворювала голос Гаррі.

 — Тепер, коли я про це подумала, це дещо непокоїть, — сказала Герміона. — У мене в голові живе твоя копія. Прямо зараз вона переконує мене твоїм голосом, що це цілковито нормально.

 — Добре, — серйозно сказав Гаррі. — Тобто я не розумію, як люди можуть бути друзями без цього.

Тоді вона повернулася до книжки, а Гаррі поглядав на сторінки з-понад її плеча.

Вона дочитала аж до номера сімнадцять — Катерини Скот, що, виявляється, винайшла спосіб перетворювати маленьких тварин на лимонні пироги, і лише тоді Герміоні стало духу заговорити.

 — Гаррі? — почала вона. (Вона трохи відхилилася від нього, хоча й не усвідомила цього.) — Якщо в твоїй голові живе копія Драко Мелфоя, чи означає це, що ви з Драко Мелфоєм друзі?

 — Ну…​ — сказав Гаррі та зітхнув. — Так, я все одно збирався з тобою обговорити. Зрозуміло, тепер мені прикро, що не обговорив це з тобою раніше. Так ось, як би це висловити…​ я псував його?

 — Тобто, псував?

 — Спокушав до Світлої сторони Сили.

Вона роззявила рота.

 — Ну знаєш, як імператор та Дарт Вейдер, тільки навпаки.

 — Драко Мелфоя, — сказала вона. — Гаррі, ти хоч уявляєш…​

 — Так.

 — …​які речі Мелфой казав про мене? Що він казав, що зробить зі мною, щойно в нього буде можливість? Не знаю, що він розповів тобі, та Дафна Ґрінґрас розповіла мені, що Драко Мелфой каже в компанії слизеринців. Це невимовно, Гаррі! Невимовно в цілковито буквальному сенсі, бо я не можу сказати цього вголос!

 — Коли це було? — спитав Гаррі. — На початку року? Дафна сказала, коли це було?

 — Не казала. Бо не має значення, коли, Гаррі. Будь-хто, хто скаже те — те, що сказав Мелфой, — не може бути хорошою людиною. Неважливо, до чого ти його спокушав, він гнила особистість, бо за жодних умов хороша людина ніколи…​

 — Ти помиляєшся, — сказав Гаррі, подивившись їй просто в очі. — Я здогадуюся, що Драко погрожував тобі зробити, бо за нашої з ним другої зустрічі він розмовляв про те, щоб зробити це з десятирічною дівчинкою. Та хіба ти не розумієш — коли Мелфой вступив до Гоґвортсу, усе своє попереднє життя його виховували смертежери. З огляду на його оточення потрібне було б надприродне втручання, щоб він мав твої моральні принципи.

Герміона різко захитала головою.

 — Ні, Гаррі. Немає потреби, щоб хтось казав тобі, що робити людям боляче — погано, це не щось таке, що ти не робиш, бо вчитель каже, що це заборонено, це щось, що ти не робиш, бо…​ бо можеш розуміти, коли людям боляче, хіба ти цього не знаєш, Гаррі? — тепер її голос тремтів. — Це не…​ це не якесь правило, як у алгебрі! Якщо ти не розумієш цього, якщо ти не відчуваєш цього тут, — вона стукнула по центру грудей — не зовсім біля серця, та це не мало значення, бо все одно справа була в мозку, — то в тебе цього просто немає!

Тут їй спало на думку, що Гаррі може не мати цього.

 — Є ще книжки з історії, яких ти не читала, — тихо сказав Гаррі. — Є ще книжки, яких ти не читала, Герміоно, які могли б дати тобі відчуття перспективи. Кілька сторіч тому — гадаю, такі звичаї ще точно були розповсюджені у сімнадцятому столітті, — популярною розвагою в селах було взяти плетений кошик чи клунок з десятком живих котів та…​

 — Годі, — сказала вона.

 — …​запекти їх над багаттям. Просто звичайне святкування. Хороша невинна розвага. І я не сперечатимуся, що це невинніша розвага, ніж палити жінок, яких вони вважали відьмами. Бо людей так влаштовано, Герміоно, всередині люди так влаштовані відчувати…​ — Гаррі поклав руку до серця, в анатомічно правильній позиції, потім завмер на мить та підняв руку до рівня вуха, — біль лише коли їхнім друзям боляче. Хтось з тих, про кого вони турбуються, — хтось з їхнього племені. У цього відчуття є вимикач, вимикач позначений «ворог», «чужоземець» чи просто «незнайомець». Люди такими є, якщо вони не навчаться бути іншими. Отже ні, це не означає, що Драко Мелфой — нелюдський чи особливо лихий, якщо він виріс з вірою, що змушувати ворогів страждати — весело…​

 — Якщо ти в це віриш, — сказала вона нерівним голосом, — якщо ти можеш повірити в це, то ти лихий. Люди завжди відповідальні за свої дії. Неважливо, що хтось каже тобі зробити, саме ти це зробив. Усі це знають…​

 — Ні, не знають! Ти виросла в суспільстві після Другої світової війни, у якому всі знають, що «я лишє віконуфаф наказ» казали погані хлопці. У пʼятнадцятому сторіччі це назвали б шляхетною відданістю, — Гаррі підвищував голос. — Ти що, гадаєш, що ти, ти генетично ліпша за всіх, хто тоді жив? Ніби варто тебе перенести в Лондон пʼятнадцятого сторіччя як дитину, і ти б сама зрозуміла, що палити кицьок погано, палити відьом погано, рабство — погано, і що треба турбуватися про всіх розумних істот? І ти гадаєш, що завершила б з усвідомленням усього цього в перший же день Гоґвортсу? Ніхто ніколи не казав Драко, що він особисто відповідальний за те, щоб стати більш етичним за суспільство, в якому він виріс. І незважаючи на це, лише за чотири місяці він дійшов до такого рівня, що схопив маґлородку, що падала з даху, — вона ще ніколи не бачила Гаррі таким лютим. — Я не завершив псувати Драко Мелфоя, та, гадаю, він непогано просунувся.

Проблема з такою хорошою памʼяттю, як в неї, полягала в тому, що вона не забула.

Не забула, як Драко Мелфой схопив її запʼясток, коли вона падала з даху Гоґвортсу — так сильно, що в неї лишилися синці.

Вона не забула, як Драко Мелфой допоміг її підвестися після того таємничого прокльону, через який вона перечепилася й втрапила у тарілку слизеринської квідичної команди.

І вона памʼятала — насправді, саме через це вона й порушила цю тему, — як вона почувалася, коли почула свідчення Драко Мелфоя під дією сироватки правди.

 — Чому ти не розповів мені про це? — спитала Герміона, і хай як вона старалася стриматися, вона підвищила голос. — Якби я знала…​

 — Це була не моя таємниця. Саме Драко ризикував, бо його тато міг дізнатися.

 — Я не дурна, містере Поттер. З якої причини насправді ти не розповідав мені, і що саме ти робив з містером Мелфоєм?

 — Ем. Ну…​ — Гаррі відвів очі й поглянув на бібліотечний стіл.

 — Драко Мелфой під дією сироватки правди сказав аврорам, що хотів дізнатися, чи може мене перемогти, тому викликав мене на дуель, щоб перевірити це емпірично. Це його слова, згідно зі стенограмою.

 — Точно, — сказав Гаррі, так і не зустрівшись з нею поглядами. — Герміона Ґрейнджер. Ну звісно вона памʼятає точні слова. Неважливо, що вона прикута до стільця, і її судять за вбивство перед усім Чарверсудом…​

 — Що ти насправді робив із Драко Мелфоєм?

Гаррі здригнувся й сказав:

 — Напевно не зовсім те, що ти думаєш, та…​

Жах здіймався й здіймався всередині неї, і її прорвало:

 — Ти досліджував з ним НАУКУ?

 — Ну…​

 — Ти досліджував з ним НАУКУ? Ти мав досліджувати науку зі МНОЮ!

 — Усе було не так! Я ж не по-справжньому досліджував з ним науку! Я ж просто, ну знаєш, навчав його невинним темам з маґлівської науки на кшталт елементарної фізики з алгеброю тощо…​ я ж не проводив оригінального дослідження магії разом з ним, як з тобою…​

 — І, гадаю, ти і йому про мене теж не розповідав?

 — Ем, ну звісно ж ні?.. — сказав Гаррі. — Я досліджував з ним науку з жовтня, а він тоді не те щоб був готовий про тебе почути…​

Несказанне відчуття зради закипало в ній, виднілося в усьому: в її голосі, в її вирячених очах, вона відчувала, що от-от почне хлюпати носом, в горлі пекло. Вона вистрибнула з-за стола й відступила на крок, щоб поліпше розгледіти цього зрадника, вона майже верещала, коли заговорила:

 — Це не гаразд! Не можна досліджувати науку з двома людьми одночасно!

 — Е…​

 — Тобто не можна досліджувати науку з двома різними людьми й не казати їм одне про одного!

 — А…​ — сторожко сказав Гаррі. — Я подумав про це, і був дуже обережним, щоб твоє дослідження жодним чином не перетиналося з його…​

 — Ах, він був обережний, — вона б прошипіла це, якби в цій фразі була бодай одна «с».

Гаррі підвів руку та провів нею по своєму скуйовдженому волоссю, чомусь від цього їй навіть більше захотілося на нього кричати.

 — Міс Ґрейнджер, — сказав Гаррі. — Гадаю, ця розмова стала метафоричною на такому рівні, що, ем…​

 — Що? — проверещала вона з усього духу посеред барʼєру тиші.

А тоді вона збагнула й так почервоніла, що якби володіла дорослим рівнем магії, то її волосся раптово зайнялося б.

Єдиний інший відвідувач бібліотеки — рейвенкловець, що сидів у протилежному кутку, — широко розплющеними очима витріщався на них двох і водночас доволі жалюгідно намагався це приховати — тримав книжку прямо під обличчям.

 — Добре, — злегка зітхнув Гаррі. — Тож, не забуваючи ані на мить, що це була погана метафора, і справжні вчені співпрацюють одне з одним повсякчасно, не думаю, що я зраджував когось. Вчені часто тримають поточні проєкти в таємниці. Ми з тобою проводили дослідження в таємниці, і були причини не казати про це зокрема Драко Мелфоєві — він спочатку взагалі припинив би зі мною спілкування, якби дізнався, що ти мені друг, а не суперниця. І це Драко б був під ударом, якби я розповів комусь іншому про нього…​

 — І це справді все? — спитала вона. — Справді, Гаррі? Ти не хотів, щоб ми обидва почувалися особливими, ніби ми були єдиними, з ким ти хотів бути, і єдиними, в кого вийшло бути з тобою?

 — Я не тому…​

Гаррі затнувся.

Гаррі поглянув на неї.

Уся кров повернулася до її лиця, напевно з її вух мала б виходити пара, і тоді її голова розплавилася б від рідкої плоті, що лилася би вздовж шиї, коли вона збагнула, що вона щойно бовкнула.

Гаррі витріщався на неї, видавалося, ним от-от опанує цілковитий жах.

 — Ну, — сказала вона дуже високим голосом, — це…​ ой, я вже не знаю, Гаррі. Це справді лише метафора? Коли хлопець витрачає сотню тисяч ґалеонів для порятунку дівчини від неминучої загибелі, то вона має право цікавитися про це, як гадаєш? Це ніби коли тобі купують квіти, тільки, розумієш, значно помітніше…​

Гаррі підстрибнув з-за столу та, похитнувшись, відступив на крок, звівши руки й несамовито ними махаючи.

 — Я не тому це зробив! Я зробив це, бо ми друзі!

 — Лише друзі?

Дихання Гаррі Поттера почало тяжіти до гіпервентиляції.

 — Дуже хороші друзі! Навіть надзвичайно особливі друзі! Можливо, найкращі друзі назавжди! Але не такі друзі!

 — Невже тобі справді так огидно таке припустити? — спитала вона, її голос зірвався. — Тобто…​ я не кажу, що я закохана в тебе, але…​

 — О, не закохана? Ну слава Мерлінові, — Гаррі підвів руку й змокнув чоло рукавом. — Слухай, Герміоно, будь ласка, не зрозумій мене неправильно, ти чудова людина…​

Вона похитнулася й зробила крок назад.

 — …​але, навіть враховуючи мою темну сторону…​

 — Так ось у чому справа? Але я…​ я б не…​

 — Та ні, я хочу сказати, що я маю таємничу темну сторону, і напевно інша дивна магія зі мною коїться, ти знаєш, що я не нормальна дитина, насправді ні…​

 — Не страшно, що не нормальна, — сказала вона, відчуваючи дедалі більше відчаю та спантеличення. — Мене це влаштовує…​

 — Та хоча всі ці дивні магічні штуки роблять мене дорослішим, ніж я мав би бути, я все одно не досягнув статевої зрілості, у моїй кровоносній системі немає гормонів, і мій мозок фізично не здатен закохатися. Тож я не кохаю тебе! Я ніяк не можу кохати тебе! Наскільки мені відомо, за шість місяців мій мозок може прокинутися й вирішити закохатися в професора Снейпа! Ем, я правильно зрозумів, що ти досягла статевої зрілості?

 — Ііііі, — видала високий звук Герміона.

Вона похитнулася на місці, і за мить Гаррі вже підбіг до неї й допоміг сісти на підлогу, обійнявши її міцними руками.

Так, насправді вона непевно підійшла була до кабінету професорки Макґонеґел ще в грудні — не шокована, бо вона, звісно, читала відповідний матеріал, але доволі нудотно все ж таки їй було; з великим полегшенням вона дізналася була, що у відьом є чари, щоб дати раду з такими незручностями і що собі думав Гаррі — питати бідолашну невинну дівчину про таке…​

 — Слухай, вибач, — поспіхом сказав Гаррі. — Я справді не хотів сказати те, що вийшло! Я певен, що будь-хто з неупередженим поглядом на всю ситуацію, кому запропонували б зробити ставку на те, з ким я зрештою одружуся, присвоїв би тобі вищу за будь-кого з тих, кого я знаю, імовірність…​

Її розум, що ледве почав збиратися докупи, раптом вибухнув іскрами полумʼя.

 — …​хоча не факт, що він оцінив би цю ймовірність вище за пʼятдесят відсотків, я маю на увазі, що з неупередженої точки зору існує багацько інших можливостей, і хто мені подобається перед тим, як я досягну статевої зрілості, напевно, не є сильною ознакою того, хто мені подобатиметься за сім років…​ не хочу, щоб здавалося, ніби я щось обіцяю…​

З її горла почали лунати якісь різкі звуки, і вона не дуже слухала які саме. З усього світу вона сприймала лише жахливий-жахливий голос Гаррі.

 — …​крім того, я читав трохи про еволюційну психологію і, ну, є купа свідчень, що коли один чоловік живе з однією жінкою щасливо до кінця життя, це швидше виняток, ніж правило, а в племенах мисливців та збирачів частіше люди просто залишалися разом від двох до трьох років, щоб зростити дитину протягом її найвразливіших років — і, ну, враховуючи, скільки людей в традиційних шлюбах зрештою стають страшенно нещасними, видається, тут треба щось розумно змінювати…​ особливо, якщо ми й справді відкриємо безсмертя…​

* * *

Тано Волфе, пʼятикласник Рейвенклову, повільно підвівся з-за бібліотечного столу — зі зручної для спостереження точки, коли (як він бачив) Ґрейнджер в сльозах втекла з бібліотеки. Він не міг розчути сварку, проте, очевидно, це була одна з тих сварок.

В нього тремтіли коліна, та Тано все одно повільно наблизився до Хлопчика-Що-Вижив. Той витріщався на двері бібліотеки, що досі вібрували від сили, з якою їх захряснули.

Тано не дуже хотів цього робити, та Гаррі Поттера було відсортовано до Рейвенклову. Технічно, Хлопчик-Що-Вижив був його колегою-рейвенкловцем. А це означало, що діяв Кодекс.

Хлопчик-Що-Вижив не сказав ані слова, доки Тано наближався до нього, та погляд в нього був непривітний.

Тано ковтнув слину, поклав руку Гаррі Поттерові на плече, а тоді почав завченими словами, його голос майже не тремтів:

 — Відьми! Хіба їх зрозумієш, га?

 — Прибери руку, доки я не викинув її у зовнішню пітьму.

Двері бібліотеки знову розчахнулися, і крізь них знову дехто втік.

Розділ 88. Тиск часу, ч.1

16 квітня 1992.

12:07.

Обід.

Гаррі причалапав до майже безлюдного ґрифіндорського столу, одним поглядом визначив, що сьогодні на обід брин та таріль кульок рупу. Фоновий гомін розмови, як чув Гаррі, був повʼязаний з квідичем; для вух таке середовище було трохи гіршим за звук пиляння іржавими пилами, та ліпшим, ніж звуки маячні про Герміону, що досі лунали за рейвенкловським столом. Ґрифіндор, принаймні, початково менше симпатизував Драко Мелфою та мав більше політичної схильності хотіти, щоб усі просто забули про певні неприємні факти; і хай це була неправильна причина для мовчання, але це хоча б було мовчання. Дін, Шеймус та Лаванда поїхали на канікули, але залишилися…​

 — Що там за гармидер за Високим столом? — спитав Гаррі в групового розуму близнюків Візлі та почав накладати їжу собі на тарілку. — Видається, все саме скінчилося, коли я зайшов.

 — Наша люба, та дещо незграбна професорка Трелоні…​

 — Видається, взяла й вилила на себе цілу супницю…​

 — Про містера Геґріда ми й не згадуватимемо.

Гаррі швидким поглядом пересвідчився, що за Високим столом професорка віщування несамовито махала паличкою, а напіввелетень стукав по своєму одягу. Решта викладацького складу на це не зважали — навіть професорка Макґонеґел. Професор Флитвік, як завжди, стояв на стільці, директора знову не було (на вихідних він переважно був відсутнім), професорки Спраут, Сіністра та Вектор їли звично разом, а…​

 — Знаєте, — сказав Гаррі, закинувши голову назад, втупившись у ілюзію ясного блакитного неба на стелі, — подеколи мені й досі від цього моторошно.

 — Від чого? — спитав Фред чи Джордж.

Могутній таємничий професор із захисту «відпочивав» чи хай-там-що-в-дідька-з-ним-було-не-так, його руки шарили столом, непевно хапали курячу ногу, що ніби тікала від нього в тарілку.

 — Е, пусте, — сказав Гаррі. — Просто ще не звикнув до Гоґвортсу.

Далі Гаррі їв переважно мовчки, доки різноманітні Візлі обговорювали якусь химерну психотропну речовину під назвою «Гармати з Чадлі».

 — Які глибокі незбагненні думки рояться у твоїй голові? — спитала юна відьма з короткою стрижкою, що сиділа поряд. — Мені просто цікаво. До речі, мене звати Бріен.

Вона дивилася на нього одним з тих поглядів, які він твердо вирішив просто ігнорувати, доки не подорослішає.

 — Ну, — сказав Гаррі, — знаєш про такі зовсім прості програми штучного інтелекту на кшталт ELIZA, що використовують слова звичайної мови, щоб генерувати речення, хоча вони й гадки не мають, що ці слова означають?

 — Ну звісно, — відповіла відьма. — У мене з десяток таких у валізі.

 — Так ось, я вже майже не сумніваюся, що в мене приблизно такий рівень розуміння дівчат.

Раптом в залі запала тиша.

Лише за кілька секунд Гаррі збагнув, що ні, уся Велика зала витріщалася не на нього, тоді Гаррі крутнув головою, щоб і самому подивитися, що спричинило мовчанку.

У Велику залу щойно, похитуючись, зайшов містер Філч — символічний наглядач за порядком Гоґвортсу. Він разом зі своєю хижою кицькою місіс Норіс становив низькорівневу перешкоду, яку Гаррі часто легко обходив за допомогою смертельної реліквії епічного рівня. (Якось Гаррі запропонував був близнюками Візлі утнути якусь витівку на цій безсумнівно гідній цілі, та тоді Фред чи Джордж тихо зазначив, що ніхто ніколи не бачив, щоб містер Філч користувався паличкою, що було доволі дивно, враховуючи, скільки заклять були б корисними при його посаді, і це призводило до думок, а чому Дамблдор призначив його на цю посаду, а тоді Гаррі замовкнув.)

Зараз брунатний одяг містера Філча був просякнутий потом, розхристаний, було видно, як здіймалися його плечі від дихання, а його завжди присутньої поряд кицьки бракувало.

 — Троль…​ — насилу зводячи дух вимовив містер Філч. — У підземеллях…​

* * *

За Високим столом Мінерва Макґонеґел так рвучко підвелася, що аж стілець за нею впав.

 — Арґусе! — скрикнула вона. — Що з тобою сталося?

Арґус Філч непевно зробив крок від величезних дверей, верхню частину його тіла вкривали дрібні червоні плями, ніби хтось забризкав його обличчя підливою з біфштексу.

 — Троль…​ сірий…​ вдвічі вищий за мене…​ він…​ він…​ — Арґус Філч закрив обличчя руками. — Він зʼїв місіс Норіс — зʼїв її усю в один ковток…​

Інше «я» Мінерви відчуло різке занепокоєння — хоч вона ніколи й не полюбляла іншу кицьку, та все ж таки обидві вони були котячі.

У Великій залі здійнявся галас. Северус підвівся з-за Високого стола, якимось чином йому вдалося, наскільки вона побачила, не привернути до себе уваги, і вийшов крізь величезні двері без жодного слова.

«Ну звісно, — подумала Мінерва, — коридор на четвертому поверсі. Можливо, троль лише для відвертання уваги…​»

Вона подумки доручила всі такі справи Северусові, витягла паличку, високо її підняла й випустила пʼять різких спалахів пурпурового полумʼя.

Окрім спорадичних схлипувань Арґуса все стихло.

 — Видається, в Гоґвортсі випустили небезпечне створіння, — сказала вона викладацькому складу. — Я попрошу вас допомогти з пошуками в коридорах, — вона повернулася до приголомшених учнів та підвищила голос. — Старости, негайно відведіть своїх учнів до спалень!

Персі підстрибнув з-за ґрифіндорського стола.

 — За мною! — високим голосом вигукнув він. — Першокласники, тримайтеся купи! Та ні, не ви…​

Тоді решта старост підвелися і почали щось вигукувати, коли відновився шум голосів.

А тоді поверх цього шуму вона почула ясний холодний голос.

 — Заступнице директора.

Вона обернулася.

Професор із захисту спокійнісінько витирав руки серветкою, він уже стояв поряд з Високим столом.

 — З усією повагою, — сказала ця невідома особистість, — ви не експерт у тактиці бою, мадам. За цих умов розумніше буде…​

 — Перепрошую, професоре, — сказала професорка Макґонеґел та почала рух до основного входу. Філіус з Поморою вже підвелися, щоб піти за нею, а Рубеус Геґрід здійнявся над ними усіма, коли напіввелетень підвівся. Забагато вже разів вона була в подібних ситуаціях. — Сумний досвід навчив мене, що в таких випадках не найкраща думка дослухатися до будь-яких порад від поточного професора із захисту. Насправді я вважаю, що нам удвох варто шукати троля разом, щоб на вас не пало жодних підозр, хай якими будуть подальші події.

Без жодних вагань професор із захисту плавним рухом застрибнув на ґрифіндорський стіл та сплеснув руками, що прозвучало так, ніби підлога луснула.

 — Мішель Морґан з Грифіндору, заступниця генерала війська Пініні, — спокійно сказав професор із захисту в спричиненій ним тиші. — Будь ласка, дайте пораду виховательці свого гуртожитку.

Мішель Морґан забралася на лаву перед тим, як заговорити. Крихітна відьма розмовляла значно впевненіше, ніж на початку року, наскільки памʼятала Мінерва.

 — Учнів, що розпорошені коридором, буде неможливо захищати. Всім учням варто лишитися у Великій залі та утворити скупчення в центрі…​ не за столами, бо троль просто перестрибне їх…​ периметр мають боронити семикласники. Лише з військ, незважаючи на те, які вони чудові дуелянти, щоб вони не влучали одне в одного, — Мішель завагалася. — Перепрошую, містере Геґрід, та…​ для вас це буде небезпечно, тож вам варто лишитися з учнями. Професорка Трелоні також не може протистояти тролеві самостійно, — тут у голосі Мішель було значно менше співчуття, — та якщо вона буде з професором Квірелом, то вдвох вони будуть додатковою довіреною та ефективною бойовою одиницею. Це весь мій аналіз, професоре.

 — Адекватно, враховуючи, що у вас не було часу на підготовку, — сказав професор Квірел. — Двадцять балів Квірела. Та ви не врахували навіть простіший аргумент: «вдома» ще не означає «в безпеці», і троль достатньо сильний, щоб зірвати двері-портрет із завіс…​

 — Годі, — кинула Мінерва. — Дякую, міс Морґан.

Мінерва оглянула учнів, що уважно спостерігали за нею.

 — Учні, робіть, як вона сказала, — тоді Мінерва знову звернулася до Високого столу: — професорко Трелоні, ви підете з професором із захисту…​

 — Ах, — непевно сказала Сивіла. Під чисельними шарами косметики та мішаниною шалей проступала блідість. — Боюся…​ щось мені зле…​ насправді, я майже непритомнію…​

 — Тобі не доведеться битися з тролем, — різко сказала Мінерва, як і завжди, з цією жінкою їй швидко уривався терпець. — Просто будь з професором із захисту та не спускай з нього очей навіть на мить, пізніше ти маєш бути в змозі дати свідчення, що була з ним весь час.

Вона повернулася до Рубеуса:

 — Рубеусе, залишаю тебе тут за головного. Бережи їх.

Величезний чоловік випростався від цих слів, похмурість покинула його, натомість він гордо кивнув.

Тоді Мінерва поглянула на учнів та гучно сказала:

 — І так має бути зрозуміло, що коли хтось покине Велику залу з будь-якої причини, його виключать. Я не прийму жодних виправдань. Це зрозуміло?

Близнюки Візлі, яким вона дивилася просто в очі, з повагою кивнули.

Вона розвернулася й без жодного зайвого слова покрокувала до дверей, решта професорів йшли слідом.

На далекій стіні кімнати непримітно висів годинник, що показував 12:14.

* * *

…​а він так і не збагнув.

Цок.

Коли Гаррі примружено витріщався на двері, крізь які вийшли професори, і розмірковував, що насправді відбувалося і що це означало, коли учні збилися в більш оборонну масу, коли змахи паличок левітували столи з дороги, Гаррі досі не збагнув.

Цок.

 — Хіба не варто було всім професорам утворити пари? — спитав старший ґрифіндорець, імені якого Гаррі не знав. — Тобто…​ пошуки б сповільнилися, та так було б безпечніше, гадаю.

Цок.

Хтось інший відповів підвищеним голосом, та Гаррі мало з цього збагнув. Основна думка полягала в тому, що хоч гірські тролі й були вкрай непіддатними магії, неймовірно сильними і могли регенерувати, вони все одно були шумними, тож легко було почути їхнє наближення, і професорам Гоґвортсу нескладно було загорнути троля в незламне щось там Вадима.

Цок.

А Гаррі досі не збагнув.

Цок.

Гамір натовпу притих — люди перемовлялися одне з одним тихими голосами й роззиралися довкола, прислухалися в спробі почути злий рев чи як ламаються двері.

Цок.

Деякі учні пошепки робили припущення, чого взагалі міг намагатися досягти професор із захисту, привівши до школи троля, і чи він злився на професорку Макґонеґел через те, що вона зрозуміла, що це була його спроба відвернути увагу, і від чого він намагався відвернути увагу.

Цок.

І Гаррі досі не спало це на думку, навіть коли всі учні збилися докупи з десь сотні тіл, навколо яких вартували горді суворі семикласники, що направили палички назовні, і хтось запропонував перерахувати всіх, а хтось інший саркастично відповів, що пропозиція мала б сенс якогось іншого дня, та зараз майже всі були на весняних канікулах, і ніхто не знав, скільки учнів мало бути в кімнаті, не кажучи вже про те, хто саме був відсутній.

Цок.

Лише тоді Гаррі подумав, а де Герміона.

Цок.

Гаррі поглянув на угрупування рейвенкловців, і не побачив там Герміони, та всі так тісно стояли, що складно було побачити менших учнів у натовпі серед доросліших чарівників.

Цок.

Тоді Гаррі поглянув на гафелпафців — перевірити, чи зможе він швидко знайти Невіла, і хоча Невіл стояв за значно вищим учнем, Гаррін алгоритм обробки зображень майже миттєво його виявив. Наскільки бачив Гаррі, Герміони не було й серед гафелпафців…​ І вже точно її б не було серед слизеринців…​ Цок.

Гаррі проштовхувався крізь щільний натовп, обходив учнів то збоку, то навколо, а одного разу навіть прошмигнув між ногами учня, доки не опинився поряд з рейвенкловцями і міг впевнено сказати, що ні, Герміони там не було.

Цок.

 — Герміоно Ґрейнджер! — голосно сказав Гаррі. — Ти тут є?

Відповіді не було.

Цок.

Десь із закутків його розуму здійнявся жах, а решта його я старалися визначити, наскільки сильно зараз панікувати. Гаррі доволі нечітко вже памʼятав перше заняття із захисту, та пригадував щось про те, що тролі здатні вистежувати самотню й незахищену здобич.

Цок.

Інший потік його думок несамовито шукав серед його нерозвинених можливостей, а що саме він може вдіяти? Ще не третя по обіді, тож він не здатен досягти теперішнього за допомогою часовороту. Навіть якщо йому вдасться вислизнути з кімнати — мав існувати спосіб непомітно одягти Плащ, чимось можна було відволікти увагу — він й гадки не мав, де була Герміона, а Гоґвортс був величезним.

Цок.

Інша частина його розуму моделювала можливі розвитки подій. Судячи з того, що сказав був інший учень, тролі не були тихими хижаками, вони були шумними…​

Герміона й гадки не має, що це троль, тож вона піде на шум, щоб дізнатися, що відбувається. Вона ж героїня, хіба ні?

…​але в Герміони тепер є плащ-неведимка й мітла в капшучку. Гаррі наполягав був, щоб це було зроблено і для неї, і для Невіла, і професорка Макґонеґел сказала йому, що їм надали ці предмети. Цього має бути достатньо, щоб Герміона втекла, навіть враховуючи її невмілість на мітлі. Їй треба було лише вибратися на дах, був ясний день, а сонячне проміння якось погано впливало на тролів. Навіть Гаррі це памʼятав, отже Герміона памʼятатиме про це точно. І звісно ж, хоч Герміона й хоче всім показати себе, вона не така дурепа, щоб атакувати гірського троля.

Цок.

Вона ж не стане.

Цок.

Вона зовсім не така.

Цок.

А тоді Гаррі спало на думку, що нещодавно хтось підставив був Герміону Ґрейнджер за допомогою чарів памʼяті. Зробив це посеред Гоґвортсу, не здійнявши жодної тривоги. А також влаштував усе так, щоб Драко помирав достатньо повільно, щоб не зреагували жодні захисні чари, принаймні за шість годин до того, як буде знайдено тіло, щоб ніхто не міг використати часоворот. І хай хто був достатньо розумним, щоб дати пройти тролю крізь древні захисні чари Гоґвортсу так, щоб директор не прийшов подивитися на дивне створіння, міг бути достатньо розумним, щоб також здійснити очевидний хід: проклясти магічні пристрої Герміони…​

Цок.

Перспектива тієї частини Гаррі, що повільно здіймала паніку, зсунулася, куб Некера повернувся. Про що в біса думав Гаррі — дозволяти Герміоні й Невілові лишатися в Гоґвортсі лише через те, що їм надали кілька дурних іграшок, це не зупинить нікого, якщо вони намагатимуться вбити їх.

Цок.

Інша частина його розуму почала чинити опір: ця можливість не була певною. Вона була складною, і ймовірність цілком могла бути нижчою за 50%. Легко уявити, як він перед усіма панікує, а потім Герміона просто повертається з вбиральні до Великої зали. Або просто троль взагалі не підійде до неї…​ як в історії про хлопчика, що кричав «вовк», ніхто не повірить йому наступного разу, якщо вона й справді втрапить у біду. Це змарнує частину довіри, яка може йому пізніше стати в нагоді для чогось іншого…​

Цок.

Гаррі розпізнав схему страх-осоромитися, через що більшість людей нічого не робили за умов непевності, і жорстоко розчавив цей хід думок. Навіть тоді було дивовижно, скільки волі довелося зібрати в кулак, щоб крикнути перед усіма, — якщо він просто не помітив Герміону в натовпі, вийде дуже ніяково…​

Цок.

Гаррі глибоко вдихнув і на повні легені заволав:

 — Герміоно Ґрейнджер! Ти тут є?

Учні обернулися до нього. Тоді дехто почав роззиратися довкола. Шум у кімнаті притихнув, адже частина розмов спинилася.

 — Чи бачив хтось Герміону Ґрейнджер після…​ приблизно пів на десяту? Чи має хтось бодай якесь уявлення, де вона може бути?

Теревені на фоні майже спинилися.

Ніхто не здійняв руку, ніхто нічого йому не сказав, зокрема він не почув «не хвилюйся, Гаррі, я ж тут».

 — О, Мерліне, — сказав хтось поряд, і тоді балачки почали відновлятися, тепер вже з новою ноткою збудження.

Гаррі втупився в свої руки, ігнорував голосні розмови навколо, і намагався думати, думати, ДУМАТИ…​

Цок.

Цок.

Цок.

Сьюзен Боунз з рудим хлопцем, що мав паличку, яка ніби пережила не одну війну, водночас проштовхувалися крізь юрбу до Гаррі.

 — Треба якось повідомити професорів…​

 — Треба знайти її…​

 — Знайти її? — накинулася Сьюзен на хлопця. — Як же це зробити, капітане Візлі?

 — Ми підемо шукати її! — огризнувся Рон Візлі.

 — Шизонувся? Професори вже обшукують коридори, з чого ти взяв, що в тебе більше шансів натрапити на генерала Ґрейнджер? Тільки от нас троль зʼїсть! А потім нас виключать!

Дивно, як подеколи достатньо лише почути погані ідеї, щоб на контрасті правильна ідея стала очевидною.

 — Гаразд, усі! Слухайте!

Люди озирнулися.

 — ТИХО! УСІ! ЗАЦІПТЕСЯ!

Після цього горлянка Гаррі боліла, проте він нарешті привернув увагу всіх.

 — У мене є мітла, — сказав Гаррі якомога гучніше, хоч у нього досі боліло горло. Він памʼятав був Азкабан і мітлу, що могла переносити лише двох, тому попросив був тримісну мітлу. — Це мітла для трьох. Мені треба, щоб зі мною пішов один семикласник з військ. Ми полетимо коридорами якомога швидше в пошуках Герміони Ґрейнджер, підберемо її та негайно повернемося. Хто зі мною?

От тоді у Великій залі запала цілковита тиша.

* * *

Учні скоса поглядали одне на одного. Наймолодші з очікуванням дивилися на старших, ті дивилися на учнів, що охороняли периметр, а ті переважно втупилися прямо перед собою, куди й палички направили, на випадок, якщо троль саме зараз прорветься крізь стіну.

Не було жодного поруху.

Не прозвучало жодного слова.

Гаррі Поттер заговорив знову.

 — Ми не будемо битися з тролем. Якщо ми його побачимо, ми просто відлетімо геть, і він аж ніяк не зможе впіймати нас на мітлі. Я візьму на себе відповідальність за улагодження всього з адміністрацією. Будь ласка.

Люди й далі дивилися на інших людей.

* * *

Гаррі витріщався на мовчазну юрбу, на десяток семикласників, що суворо дивилися назовні, і відчував, як його охоплював холод. У розумі він почув відлуння презирливого сміху професора Квірела, той збиткувався з самої думки, що звичайні ду́рні зроблять бодай щось корисне з власної волі, якщо не приставити їм до скроні палички.

Цок.

Стандартним методом боротьби з ефектом свідка було зосередитися на окремій особистості.

 — Гаразд, — сказав Гаррі, стараючись зобразити командний голос Хлопчика-Що-Вижив, що не мав жодних сумнівів в покорі. — Міс Морґан, ходімо зі мною зараз. Ми не можемо гаяти часу.

Відьма, яку він назвав, відвела погляд від стіни, від якої не відводила була очей, вона явно була приголомшена, та потім взяла себе в руки.

 — Заступниця директора наказала всім нам залишатися тут, містере Поттер.

Гаррі не без зусиль розчепив зуби.

 — Професор Квірел не казав такого, і ви теж. Професорка Макґонеґел не тактик, вона не подумала була перевірити, чи не бракує учнів, і вона вважала чудовою думкою відправити учнів гуляти коридорами. Та професорка Макґонеґел розуміє свої помилки, якщо вказати їй на них, ви ж бачили, як вона вислухала вас та професора Квірела, і я певен, що вона точно не проігнорувала б той факт, що Герміона Ґрейнджер там, зовні, сама…​

Цок.

 — Гадаю, професорка сказала б, що не хоче, щоб додаткові студенти вешталися коридорами. Професорка сказала, що коли хтось вийде з будь-якого причини, його виключать. Можливо, тобі нема чого хвилюватися, бо ти Хлопчик-Що-Вижив, та решта з нас не має таких привілеїв!

Цок.

У його розумі луною звучав сміх професора Квірела. Очікувати, що звичайна людина діятиме без повної стратегічної ясності, без чіткої особистої відповідальності, коли був хороший привід нічого не робити…​

 — На кону життя учениці, — рівним голосом сказав Гаррі. — Можливо, вона просто зараз бʼється з тролем. Просто з цікавості, це бодай щось для тебе означає?

Цок.

Лице міс Морґан скривилося.

 — Ти…​ ти ж Хлопчик-Що-Вижив! Просто піди сам і клацни пальцями, якщо хочеш їй допомогти!

Цок.

Гаррі майже не усвідомлював, що каже:

 — Це все лише хитрощі й блефи, у справжньому житті в мене немає жодної сили, маленька дівчинка потребує твоєї допомоги. Ти ґрифіндорка чи ні?

 — Чому ти все це кажеш мені? — крикнула міс Морґан. — Не я тут головна! А містер Геґрід!

Незручна тиша наповнила всю залу.

Гаррі крутнувся на місці й звернувся до напіввелетня, що височів над натовпом, і всі голови водночас озирнулися на нього.

 — Містере Геґрід, — досі командним тоном сказав Гаррі. — Треба, щоб ви авторизували експедицію, і треба, щоб ви зробили це негайно.

Видавалося, Рубеус Геґрід не міг ні на що наважитися, хоча важко було судити через те, що його величезну голову вкривала нестрижена борода та пасма. Лишень очі були живими посеред всього цього волосся.

 — Ем…​ — сказав напіввелетень. — Я си гадаю, мені сказано було берегти вас…​

 — Чудово, а можна ми також збережемо Герміону Ґрейнджер? Ну знаєте, ученицю, яку помилково звинуватили у вбивстві, якого вона не скоїла, яка потребує чиєїсь допомоги?

Напіввелетень вражено дивився на Гаррі.

Гаррі витріщився на величезну людину, відчайдушно бажав, щоб той зрозумів натяк, сподівався, що слова не видали змісту більше нікому, — не міг же той бути просто горою мʼязів, звісно Джеймс та Лілі дружили з цим чоловіком не лише з жалю…​

 — Помилково? — вигукнув невідомий голос із загального напрямку слизеринців. — Ха, ти досі розповідаєш ці казочки? Та вона заслуговує, щоб її зʼїли.

Почувся сміх, а також обурені скрики.

Лице напіввелетня сповнилося рішучості.

 — Ти лишай си тута, хлопче, — проревів містер Геґрід тоном, що певно мав бути лагідним. — Я піду шукати сам. По правді тролі трохи непрості — треба хапати їх за кісточку й точно хитати, бо інакше розірвут тебе навпіл…​

 — Ви можете літати на мітлі, містере Геґрід?

 — Е…​ — спохмурнів Рубеус Геґрід. — Ні.

 — Тоді ви не можете шукати достатньо швидко. Шестикласники! Закликаю всіх шестикласників! Чи є тут шестикласники, що не є нікчемними боягузами?

Тиша.

 — Пʼятикласники? Містере Геґрід, скажіть їм, що їм дозволено піти зі мною та берегти мене! Прокляття, я ж стараюся поводитися розсудливо!

Напіввелетень скрутив руки, на його лиці читалася агонія.

 — Е…​ Я…​

Тут всередині Гаррі щось зламалося, і він рушив просто до дверей з Великої зали, відштовхуючи будь-кого зі свого шляху, ніби вони були тупими статуями. (Він не побіг, бо біг закликає інших тебе спинити.) Подумки він рухався крізь порожню кімнату, заповнену механічними ляльками, що їхні губи рухалися, створюючи беззмістовний шум, що його відволікав…​

Величезна фігура перегородила йому дорогу.

Гаррі підвів погляд.

 — Я не можу тобі це дозволит, Гаррі Поттере, тіки не тобі з усіх. Шось дивне коїться в замку, можливо, хтось замислив щось проти міс Ґрейнджер…​ але може й проти тебе, — голос Рубеуса Геґріда сповнював жаль, та в ньому не було сумнівів, його гігантські руки були опущені, мов автонавантажувачі. — Не можна тебе випускати, Гаррі Поттере.

 — Закляктус!

Червона блискавка вгатила в голову Геґріда, від чого величезний чоловік розгубився. Його голова крутнулася швидше, ніж мало б будь-що таких розмірів, і він загорлав на юну Сьюзен Боунз:

 — Шо це ти таке робиш!

 — Вибачте! — крикнула вона. — Інсендіум! Ґліссео!

Руки величезного чоловіка тепер били по полумʼю на його бороді, тож він не впорався втримати рівновагу й гепнувся на підлогу, та це вже не мало значення, бо Гаррі вже пройшов повз.

Невіл Лонґботом став перед ним. Видавалося, він був у розпачі, та непохитний. Гафелпафець рівно тримав паличку в руці.

Гаррі цілковито рефлекторно дістав чарівну паличку, він витріщався на свого лейтенанта, ніби весь світ збожеволів.

 — Гаррі! — випалив Невіл. — Гаррі, містер Геґрід має рацію, тобі не можна, це може бути пастка, їхньою ціллю можеш бути ти…​

Всі мʼязи Невіла заклякли, і він звалився на підлогу, ніби тверда дошка.

Блідий Рон Візлі вийшов з-за спини Невіла, тримаючи паличку.

 — Іди, — сказав він.

 — Роне, шаленцю, що ти коїш…​ — почувся далекий голос, який Гаррі ледве розпізнав як голос хлопця міс Клірвотер, та Гаррі вже мчав до дверей, не озираючись, навіть коли голоси Рона й Сьюзен підвищилися для вимовляння заклять. Пролунав далекий обурений рик і чиїсь крики.

Коли Гаррі вийшов, він занурив руку в капшучок і сказав «мітла», а за ним знову зачинилися двері.

Гаррі біг далі вестибюлем, доки довга тримісна мітла разом зі стременами вилазила з капшучка. Він повторював подумки кілька лайливих слів та думку «ось що відбувається, коли намагаєшся бути розсудливим» тією частиною розуму, що не була завантажена розробкою схеми пошуку, що покриє можливі місця перебування Герміони. Бібліотека на четвертому поверсі була фактично з іншого боку замку…​ Гаррі майже дійшов до великих мармурових сходів, коли мітла потрапила йому в руки, «Гоп!» і він у повітрі, прискорюється до третього поверху…​

 — Кха! — крикнув Гаррі.

Він ледве впорався крутнути мітлу в повітрі, щоб не простромити одну з людських фігур, що причаїлися нагорі сходів. Страшна мить пішла на спроби не впасти з мітли, виконати виверти, що дозволили залишитися в сідлі, хоча він був вкрай близько до землі, майже не мав місця для маневру, а тоді…​

 — Фреде? Джордже?

 — Ми не знаємо, як її знайти! — випалив один з близнюків Візлі, він вивертав руки від страждань. — Ми вишмигнули, бо гадали, що можемо знайти міс Ґрейнджер — має існувати швидкий спосіб знайти будь-кого в Гоґвортсі, ми обидва в цьому певні…​ Та не можемо зрозуміти, що це за спосіб!

Гаррі витріщився на них, він висів догори дриґом там, де несамовитий маневр завершився, і суто рефлекторно сказав:

 — Ну, чому ви так упевнені, що здатні знайти її?

 — Ми не знаємо! — крикнув один з близнюків Візлі.

 — Ви раніше успішно знаходили людей в Гоґвортсі?

 — Так! Ми…​ — і раптом близнюк Візлі, котрий говорив, спинився, і обидві руді голови витріщилися вдалечінь з порожнім виразом обличчя.

Щось з оглушливим тріском розлетілося — двоє величезних дверей розчахнув хтось дуже-дуже сильний.

Гаррі крутнувся в повітрі, щоб дати доступ до місць зі стременами близнюкам Візлі. Він нічого не сказав — не було жодних причин видавати, де вони, якщо не було в цьому потреби. Видавалося, час плинув вкрай повільно, доки брати видиралися на місця, серце в Гаррі калатало, незважаючи на те, що згідно його розрахунків містер Геґрід не мав вчасно добігти навіть до першої сходинки. Тоді вони втрьох сильно прискорилися геть до найближчого коридору, камінь підлоги під ними злився в пляму, а стіни навколо ніби свистіли (хоча це був просто вітер у вухах), коли вони пролітали повз. Гаррі ледве вчасно згадав, що він керує тримісною мітлою, і пригальмував перед черговим поворотом.

Тепер в мітли не було жодного вільного місця, та якщо вони й справді знайдуть Герміону, то…​ Гаррі може просто одягти Плащ невидимості, це приховає його від троля, і для Герміони зʼявиться місце…​

Гаррі різко нагнувся, коли раптом над його головою виникла арка.

 — Ми знайшли Джесі! — бовкнув Візлі за його спиною. — Знаю, що знайшли! Тоді ми мали йому сказати, що Філч на нього полює!

 — Як? — спитав Гаррі, хоча переважно його мозок працював над тим, щоб не померти в жахливій авіакатастрофі. Він мав би летіти повільніше задля безпеки, та в ньому зростав неспокій, безпідставний жах. Він не міг сповільнитися, щось страшенне станеться, якщо він пригальмує…​

 — Ми…​ — сказав дальній близнюк Візлі. — Ми не памʼятаємо!

Вони здолали черговий різкий поворот, за оцінкою Гаррі, приблизно на 0.3% швидкості світла, а тоді полетіли звивистим коридором, яким Гаррі завжди йшов від Великої зали до бібліотеки, тільки от це не був найкоротший шлях для мітли, треба було вибрати натомість довший прямий західний коридор…​

Вільна від керування частина його мозку сприйняла дійсність.

 — Хтось втручався у ваш розум! — вигукнув Гаррі, не спиняючи вишивання кривим коридором — такого швидкого, що подеколи ближчого до хвоста Візлі злегка вдаряло об стіну, бо довжина мітли не відповідала навичкам Гаррі в польотах.

 — Що? — крикнув Фред чи Джордж.

 — Хай хто дістав Герміону, попрацював і з вашим розумом!

Можливо, забуттятус, а може неправильно створена хибна памʼять, та наразі Гаррі не міг думати…​

Мітла завернула й полетіла вертикально вгору поряд зі спіральними сходами. Вони втрьох притислися до мітли, щоб пролізти в отвір у стелі до четвертого поверху, а тоді вони опинилися перед бібліотекою, мітла спинилася зі скреготом, хоча її гальмування жодним чином не було повʼязане з тертям. Гаррі кинув близнюкам погляд «чекайте», а сам зліз з мітли й розчахнув двері до бібліотеки, і засунув у дверний отвір голову, відновлюючи дихання.

Герміони Ґрейнджер там не було.

Мадам Пінс, що їла сендвіч за столом, підвела на диво непривітний погляд.

 — Бібліотеку зачинено!

 — Ви бачили Герміону Ґрейнджер? — спитав Гаррі.

 — Я сказала, що бібліотеку зачинено, хлопче! Обід!

 — Це надзвичайно важливо. Чи не бачили ви Герміону Ґрейнджер? Можливо, ви щось знаєте про те, де вона може бути?

 — Ні, іди собі!

 — Чи є у вас швидкий спосіб звʼязку з професоркою Макґонеґел на випадок надзвичайної ситуації?

 — Га? — спитала здивована бібліотекарка. Вона підвелася з-за стола. — Що…​

 — Так чи ні. Будь ласка, відповідайте негайно.

 — А…​ Є флу…​

 — Вона не в кабінеті. Чи є у вас інший метод звʼязатися з нею. Так чи ні.

 — Юначе, я наполягаю, щоб ви…​

Мозок Гаррі позначив ситуацію як «я знову розмовляю з ботами», і він крутнувся на підборах та помчав назад до мітли.

 — Стій! — крикнула мадам Пінс.

Вона надто пізно вибігла з дверей — Гаррі й близнюки вже злетіли й були поза полем зору бібліотекарки. Тиск у розумі Гаррі все зростав, ніби матеріальна рука стисла його груди, він мав знайти Герміону, і гадки не мав, де вона може бути, хіба що у спальнях для відьом у рейвенкловські башті, та туди він не міг зайти. Пошук по всьому Гоґвортсу скидався на математичну неможливість, певно, не існувало жодного безперервного шляху до польоту, що проходив кожною кімнатою принаймні раз…​. чому він не подумав вимагати для Герміони, Невіла й себе ті чудові маленькі дзеркальця, які аврори використовували для комунікації…​

Тоді усвідомлення того, що він тупий, вдарило Гаррі, мов кулак у живіт. Не потрібні йому дзеркала, щоб надіслати повідомлення, аж з січня. Гаррі спинив мітлу посеред коридору в повітрі, паличка вже стрибнула в руку, він сповнив розум жагою захистити Герміону Ґрейнджер, і ніби срібне сонце вогню потекло його рукою, коли він вигукнув:

 — ЕКСПЕКТО ПАТРОНУМ!

А тоді сліпучий білий гуманоїд виникнув, ніби наднова зірка. Почулися шоковані зойки близнюків Візлі.

 — Скажи Герміоні Ґрейнджер, що в підземеллях Гоґвортсу є троль, можливо полює на неї, їй треба виходити на сонце негайно!

Срібна фігура розвернулася, ніби пішла кудись, і зникла.

 — Мерлінові труселя, — видихнув Фред чи Джордж.

Срібний контур знову виникнув у світі і сказав дивною зовнішньою версією Гарріного ж голосу:

 — Герміона Ґрейнджер каже, — голос яскравої фігури став високим: — Аааааааааа!

Час ніби розбився на друзки, усе рухалося дуже повільно й дуже швидко водночас. Відчайдушне бажання прискорити мітлу, летіти якнайшвидше, тільки от Гаррі не знав, куди…​

 — Якщо ти знаєш, де вона, — крикнув Гаррі сяйливій фігурі гуманоїда, втупившись у неї, ніби це було сонце, — то відведи мене до неї!

Срібне сяйво рушило, і Гаррі прискорився за ним, близнюки Візлі за його спиною верещали, коли він кинувся повітрям, мов куля, швидше за думку, він не фокусувався на стінах, що блимали навколо, не думав про швидкість, просто слідував за срібним світлом крізь коридори, сходи, бомбардував двері, що їх Фред чи Джордж розчиняли несамовитими вигуками заклять, і все одно все було надто повільно, десь углибині Гаррі відчував, ніби занурюється в патоку, а вікна й портрети проминали повз.

Мітла проскреготіла в останньому повороті й доволі сильно гепнула одного з близнюків Візлі об стіну — втім, не так сильно, як бладжер, і вони вилетіли за сліпучим патронусом зі стелі й опинилися просто неба, далі здіймалися повз один поверх за іншим, і оком не встигли б змигнути.

Його патронус спинився (тоді Гаррі сильно загальмував), коли вони досягли широко відкритого простору підлоги, що виходив за стелю й перетворювався на зовнішню терасу, вкриту мармуровою плиткою, відкриту повітрю й небу…​

Розділ 89. Тиск часу, ч.2

Холодні сині вогники невеличкими зграйками чіплялися за підлогу навколо яскравого ставка, що горів смертоноснішим, гарячішим синім.

Одне невеличке коло мармурових плиток було розбите якимось вибуховим закляттям, що його могли наслати хіба що найталановитіші з першокласниць, використавши лише рештки сил.

На терасі досі рухалося під прямим сонячним промінням велетенське незграбне створіння з однорідного сірого граніту. Тіло скидалося на валун, на який поклали лису голову, ніби камінчик, з короткими ногами завтовшки зі стовбур дерева та пласкими грубими ступнями. В одній руці він тримав гігантську камʼяну довбню заввишки з дорослу людину, а в іншій тримав

Близнюки Візлі закричали.

Гаррін Патронус розбився на друзки.

Троль пирхнув та крутнувся до них, кинувши

у червону калюжу, що натекла коло його ніг, і високо здійняв довбню.

Тоді один з Візлі вигукнув замовляння, і довбня вилетіла з руки троля, сильно вдарила його по голові — той аж позадкував на крок, такий удар легко вбив би маґла. Троль розлючено заволав, його ніс був зламаний та в крові, але майже одразу ніс знову випрямився — регенерував. Троль спробував схопити довбню обома руками — та ледве ухилилася.

 — Відтісніть його, відволічіть від мене, — сказав голос.

Левітована довбня полетіла за спину троля, з тераси на відкриту підлогу під стелею; троль зробив неймовірний стрибок і майже торкнувся довбні руками. Тоді троль знову стрибнув за довбнею, що втекла вбік; мітла полетіла вперед, Гаррі зістрибнув з неї та побіг туди, де Герміона Ґрейнджер лежала в калюжі власної крові, її ноги були зʼїдені майже до стегон.

Руки Гаррі вирвали набір цілителя з капшучка, схопили джгути, що самі затягувалися, обмотали ними один з недогризків зі слідами зубів. На мить його руки сковзнули в крові, та вони не тремтіли — не можна було його рукам тремтіти. Коли джгут утворив повну петлю, він затягнувся й вийшло більше крові, та невдовзі з цієї кукси кровотеча спинилася, і Гаррі взявся за другу. Частина його розуму кричала, кричала й кричала, і навіть та його частина, що брала другий джгут, чула цей крик, але й це мало зачекати.

Обидва близнюки Візлі вигукували закляття за закляттям зі швидкістю, від якої Гаррі знепритомнів би протягом шістдесяти секунд. Інколи близнюки вигукували два закляття точно водночас, та більшість заклять розсипалися на нешкідливі снопи іскор об тролеву шкіру. Коли другий джгут затягнувся зі ще одним сплеском крові, Гаррі підвів погляд на те, як від «Діфіндо!» / «Редукто!» вразливі очі троля вибухнули склоподібним туманом, але троль лише заволав знову, і його очі вже почали відновлюватися.

 — Вогонь та кислота! — крикнув Гаррі. — Використовуйте вогонь чи кислоту!

Гаррі почув «Фуеґо!» / «Інсендіо!», та він не дивився, бо дістав шприц з сяйливою оранжевою рідиною — киснеутворне зілля, занурив його в шию Герміони туди, де, як він сподівався, була її сонна артерія, щоб її мозок вижив, навіть якщо легені чи серце зупиняться. Доки з мозком все було гаразд, решту можна виправити, магія має бути здатна все виправити, магія має бути здатна все виправити, магія має бути здатна все виправити, і натиснув на ручку до кінця. Під блідою шкірою її шиї утворилося легке сяйво. Тоді Гаррі натиснув на її груди — там, де мало бути серце, він сподівався, що сильні поштовхи пересунуть сповнену киснем кров туди, де вона досягне мозку, навіть якщо її серце припинить битися…​ Насправді він не подумав перевірити її пульс.

Тоді Гаррі втупився в решту речей з набору цілителя. Він намагався вигадати, що ще може допомогти, якщо це можливо, та нічого не спадало йому на думку. Тепер, коли він припинив щось робити руками, крики віддаленої частини його розуму стали значно гучнішими. Раптом він відчув рідину на колінах, де його мантія просякла кровʼю.

За спиною Гаррі пролунало чергове ревіння троля, і він почув, як один з Візлі крикнув «Деліґітор проді!», а тоді:

 — ДОПОМОЖИ! Зроби щось!

Гаррі крутнув головою, щоб подивитися, і побачив, що на одному з близнюків Візлі якимось чином опинився Сортувальний Капелюх, навпроти нього троль обома руками тримав величезну камʼяну довбню. Тепер троль був трохи подряпаний, на ньому диміли кілька шрамів на руках, але в цілому він був досі неушкоджений.

А тоді Капелюх загорланив так гучно, що, видавалося, навіть стіни затремтіли:

 — ҐРИФІНДОР!

У просторі спалахнула сила — видавалося, магію можна було помацати навіть юним чуттям Гаррі. Троль відскочив, хмикнувши з подиву. Фред чи Джордж з дивним виразом змахнув плавним рухом Капелюх з голови, ніби він був фокусником, занурив руку всередину й дістав ефес з яскравим рубіном на рукояті, а тоді широку хрестовину з сяйливого білого металу й нарешті лезо заввишки з велику дитину. Коли меч повністю вивільнився, повітря ніби сповнив нечутний крик люті.

На лезі золотими літерами було написано «nihil suprenum».

Тоді близнюк Візлі високо здійняв меч, ніби величезне лезо було невагомим, закричав і кинувся в атаку.

Гаррі розтулив вуста, щоб сказати якесь довге речення на кшталт «ні, спинися, ти ж і гадки не маєш, як користуватися мечем», та жоден звук не зірвався з його губ, а меч вже розрізав правицю троля на рівні ліктя — пройшов крізь шкіру, плоть та кістку, ніби це було желе. Але вже занесена камʼяна довбня опустилася дугою на брата з мечем, він полетів над мармуровою підлогою, над отвором, крізь який вони пролетіли мітлою, а тоді вдарився об стіну з протилежного боку й осів нерухомою купою.

Яскравий меч зникнув у прогалині в підлозі, далекий брязкіт сповістив про його приземлення.

 — Фреде! — закричав Джордж Візлі, а тоді: — ВЕНТУС!

Невидимий подмух вітру схопив троля й погнав убік.

 — ВЕНТУС!

Троля знову почало здувати до краю підлоги — до отвору вниз.

 — ВЕНТУС!

Та троль нагнувся й схопив підлогу вцілілою рукою, розтріскавши мармур для хорошого хвату. Третій подмух здув тіло троля в прогалину, та рука лишалася на місці. Тоді троль підтягнувся на одній руці й заревів.

Джордж Візлі похитнувся — ледь не впав, рука безвольно повисла.

 — Гаррі…​ — ледве промовив Візлі, — тікай…​

Близнюк зробив крок убік, сперся на стіну та почав зіслизати на підлогу.

У розумі Гаррі час розпадався, світ навколо ніби сповільнився, викривився, або, можливо, це його власний розум скручувався й викривлявся. Треба було бігти, щось робити, та дивний параліч ніби скував усі його мʼязи, всі рухи. Не було часу на слова, думки виникали зображеннями концепцій: якщо Гаррі втече, троль зʼїсть і близнюків Візлі, і Герміону, якщо вже бладжери не вбивали чарівників, то Фред має досі бути живим, що близнюки Візлі були значно могутнішими в накладанні чарів, ніж він, і їм не вдалося стримати троля, не було часу трансфігурувати щось, чого він не мав, троль був надто прудким, щоб виманити його за край тераси й змусити впасти за замок Гоґвортс, хтось зачаклував був троля, щоб той витримував сонячне проміння, щоб той став зброєю, і міг посилити його й іншими методами. Тоді прийшла уявна картина того, як Герміона тікала від троля, тікала до осоння, нарешті знайшла терасу, троль наступав їй на пʼяти, і тут вона зʼясувала, що хтось врахував навіть таку можливість.

Непереборний жах поступився іншій емоції.

Гаррі підвівся.

З іншого боку кімнати підвівся і ворог, обрубок відрізаної мечем руки досі кривавив і не регенерував.

готовність убити

Троль підхопив з підлоги довбню вцілілою рукою, голосно заричав, вдарив довбнею об підлогу, шматки мармуру розліталися вусібіч.

думай лише про вбивство

Троль неоковирно рушив до Джорджа, що досі лежав нерухомо, з його губ стікала слина.

скористайся будь-якою можливістю, щоб це зробити

Гаррі зробив пʼять кроків уперед, ворог знову рикнув, відвернувся від Джорджа, його очі сфокусувалися на Гаррі.

вимкнути всі запобіжники, не сахатися

Третє найдосконаліше знаряддя вбивства в природі стрибками насувалося на нього.

УБИЙ

У лівиці Гаррі вже тримав трансфігурований діамант з персня, у правиці — вже тримав паличку.

 — Вінґардіум Левіоза.

Паличка Гаррі направила крихітний коштовний камінчик до рота троля.

 — Фініте Інкантатем.

Голову троля знесло з хребта, коли камінь повернувся до оригінального розміру, Гаррі зробив крок убік, і тіло його ворога впало там, де він щойно стояв.

Голова ворога вже почала регенерувати, зазублені обрубки щелепи й хребта випрямлялися, рот набував нормальної форми, замінювалися зуби.

Гаррі нахилився й підняв голову троля за ліве вухо. Він простромив ліве око троля паличною, запхав її у желеподібну речовину, проминув великий отвір у кістці. Гаррі уявив секцію мозку ворога завтовшки в один міліметр, і трансфігурував її на сірчану кислоту.

Регенерація ворога спинилася.

Гаррі перекинув труп через край тераси й повернувся до Герміони.

Її очі рухалися, вона була сфокусована на ньому.

Гаррі повалився на підлогу поряд з нею, незважаючи на те, що і так закривавлена мантія ще більше просякнула кровʼю. «З тобою все буде гаразд», — сформулював речення його мозок, та губи не рухалися. «З тобою все буде гаразд, ми знайдемо якусь магію, щоб це виправити, повернути тебе до норми, тільки тримайся, не…​»

Губи Герміони ворушилися — трошечки, але ворушилися.

 — твоя…​ провина…​

Час завмер. Гаррі мав би сказати їй, щоб вона мовчала, щоб берегла дихання, та тільки от не міг розтулити вуста.

Герміона знову втягнула повітря й прошепотіла самими губами:

 — Не твоя провина.

Тоді видихнула й заплющила очі.

Гаррі витріщався на неї з напіврозкритим ротом, він не міг дихати.

 — Не роби цього, — промовив він. Він спізнився лише на дві хвилини.

Герміона раптом смикнулася, її руки трохи піднялися, ніби намагалися щось впіймати, очі знову розплющилися. Був викид чогось — це була магія, і навіть щось більше, гучніший за землетрус крик, що містив тисячі книжок, тисячі бібліотек, усе висловлене єдиним скриком, що був Герміоною. Надто безмежний, щоб його зрозуміти, тільки от Гаррі раптом знав, що Герміона позбулася болю, і була рада не помирати на самоті. Якусь мить видавалося, що цей потік магії може втриматися, врости в каміння замку. Та потім потік скінчився, і магія розтанула, її тіло більше не рухалося, усі рухи спинилися, коли Герміона Джін Ґрейнджер припинила існування…​

Ні.

Гаррі підвівся, похитуючись.

Ні.

Спалах вогню — і Дамблдор стоїть із Фоуксом, очі його сповнені жаху.

 — Я відчув, що помер учень! Що…​

Очі старого чарівника сприйняли те, що лежало на землі.

 — О ні, — прошепотів Албус Дамблдор. Фоукс сумно, тужливо каркнув.

 — Поверніть її.

На терасі запала тиша. Фред Візлі здійнявся в повітря у відповідь на жест палички Дамблдора, і поплив до них, навколо нього повітря заспокійливо сяяло рожевим.

 — Гаррі…​ — почав старий чарівник, та його голос надломився. — Гаррі…​

 — Нехай Фоукс на неї поплаче чи що хочете. Хутко, — його голос був цілковито спокійним.

 — Я…​ я не можу, Гаррі, запізно, вона мертва…​

 — І слухати цього не бажаю. Якби це я тут лежав, ви б викинули якогось неймовірного коника, щоб мене врятувати, правильно, бо героям не дозволено померти, доки історію не завершено. Так от, вона теж героїня, тож хай що ви приберегли для такої надособливої події, просто скористайтеся цим зараз. Обіцяю, я поверну борг.

 — Я нічого не можу вдіяти! Її душа відлетіла, вона пішла далі!

Гаррі розкрив рота, щоб викричати всю свою лють, та закрив рота знову. Не було сенсу в криках — криками мети не досягнеш. Нестерпного тиску, що здіймався в ньому, неможливо було позбутися таким чином.

Гаррі відвернувся від Дамблдора й поглянув на рештки Герміони Ґрейнджер, що лежали в калюжі крові. Частина його розуму билася головою об світ навколо, старалася змусити все зникнути, прокинутися від кошмару й знову опинитися в спальні Рейвенклову, щоб зранку сонечко світило крізь штори. Та кров лишалася, Гаррі не прокидався, і решта його вже знала, що ця подія — дійсність, частина того ж зіпсованого світу, що й Азкабан, палата Чарверсуду і

Ні

З нищівним відчуттям, ніби час довкола нього досі не зібрався докупи, Гаррі відвернувся від Дамблдора й поглянув униз на рештки Герміони Ґрейнджер посеред калюжі крові з двома джгутами навколо обрубків її ніг та вирішив

Ні.

Я не приймаю цього.

Немає жодної причини це приймати, коли у світі існує магія.

Гаррі вивчить все, що треба вивчити, винайде все, що треба винайти, вирве знання Салазара Слизерина з розуму Темного Лорда, відкриє таємницю Атлантиди, відчинить всі брами й зірве всі печаті, які треба, знайде шлях до джерела магії та перепрограмує його.

Він роздере на шматки основи самої дійсності, щоб повернути Герміону Ґрейнджер.

* * *

 — Криза минула, — сказав професор із захисту. — Можете зійти, мадам.

Трелоні, що сиділа була за ним на двомісній мітлі, яка щойно неслася Гоґвортсом, спопеляючи всі стіни й перекриття на їхньому шляху, поспіхом злізла й гепнулася на підлогу за крок від багряно-червоних країв новенького отвору в стіні. Жінка й далі уривчасто дихала, зігнулася в три погибелі, ніби от-от виблює щось більше за себе.

Професор із захисту відчув був жах хлопця крізь звʼязок, що існував між ними, крізь резонанс їхніх магій. І він зрозумів був, що хлопець шукав троля й знайшов його. Професор із захисту намагався був надіслати імпульс відступати, натягти Плащ невидимості й тікати, та він ніколи не міг вплинути на хлопця через резонанс, і цього разу він теж не досягнув успіху.

Він відчув був, як хлопець цілковито віддався готовності вбити. От тоді професор із захисту почав пропалювати собі шлях крізь матерію Гоґвортсу в спробі досягти поля битви вчасно.

Він відчув був, як хлопець знищив ворога протягом секунд.

Він відчув був смуток хлопця через смерть друга.

Він відчув був лють хлопця, що була направлена на когось, хто його дратував, — напевно, Дамблдора. А тоді той прийняв невідоме рішення такої непохитної сили, що навіть професор із захисту визнав його відповідність. Якщо пощастило, хлопець відкинув свої дурні́ жалюгідні забобони.

Ніким небачені, губи професора із захисту скривилися в тонку посмішку. Хоч і були невеличкі злети й падіння, загалом день видався на диво добрим.

 — ВІН ТУТ. ТОЙ, ХТО РОЗІРВЕ НА ШМАТКИ НАВІТЬ СВІТИЛА В НЕБЕСАХ. ВІН ТУТ. ВІН — КІНЕЦЬ СВІТУ.

Розділ 90. Ролі, ч.1

Звичайної «Інервації» від директора вистачило, щоб розбудити Фреда Візлі. Далі директор наклав початкові цілющі чари на зламану руку й тріснуті ребра. Ніби чужим голосом, Гаррі розповів директорові про трансфігуровану кислоту в голові троля (Дамблдор зазирнув за край тераси й зробив якийсь жест перед тим, як повернутися) та про те, що в розуми Візлі втручалися, вів далі розмову, яку він памʼятав, та не міг ще усвідомити.

Гаррі досі стояв над тілом Герміони, він не зрушив з місця, він як міг, враховуючи відчуття дисоціації та розкладу часу, обмірковував, чи варто йому зробити щось зараз, чи є якісь можливості, що от-от зникнуть назавжди. Якийсь спосіб зменшити величину магічної всемогутності, що буде потрібна пізніше. Може, темпоральний маяк для пізнішого переміщення в часі, якщо він знайде спосіб повернутися більше, ніж на шість годин. Існували теорії переміщення в часі, що підпадали під загальну теорію відносності (які видавалися значно менш імовірними до того, як Гаррі отримав часоворот), і згідно з тими теоріями неможливо повернутися в часі в мить, що передує миті побудови самої машини — релятивістська машина часу підтримувала сталий шлях крізь час — вона нічого не телепортувала. Та Гаррі не бачив нічого корисного у своєму арсеналі заклять, а Дамблдор, видавалося, не надто бажав допомогти, у будь-якому разі це вже було за сім хвилин після критичного розташування в часі

 — Гаррі, — прошепотів директор, поклавши руку Гаррі на плече. Він ніби зникнув з місця, де він стояв над близнюками Візлі, і повернувся до дійсності поряд з Гаррі. Джордж Візлі, видавалося, раптом телепортувався до брата, Фред тепер лежав рівно, його очі були розплющені, і він трохи кривився, коли дихав. — Гаррі, ти маєш звідси піти.

 — Заждіть, — вимовив голос Гаррі. — Я намагаюся зрозуміти, чи можу я щось зробити.

Голос старого чарівника сповнювала безпорадність.

 — Гаррі…​ Я знаю, що ти не віриш у душі…​ та чи дивиться на тебе зараз Герміона, чи ні, я не думаю, що їй хотілося б, щоб ти перебував у такому стані.

…​ні, це ж очевидно.

Гаррі направив паличку на тіло Герміони…​

 — Гаррі! Що ти…​

…​та вилив усе крізь руку в паличку…​

 — Фріґідейро!

 — …​робиш?

 — Гіпотермія, — неуважно відповів Гаррі, похитнувшись. Це було одне з заклять, яке вони з Герміоною досліджували були цілу вічність тому, тож він міг контролювати його точно, хоча довелося докласти чимало зусиль, щоб вплинути на таку масу. Тепер температура тіла Герміони має бути рівно пʼять градусів Цельсія. — Людей з холодної води оживляли навіть після тридцяти хвилин без дихання. Холод захищає мозок від пошкоджень, розумієте, він усе сповільнює. У маґлівських лікарів є прислівʼя: «ти не мертвий, доки ти ще не теплий і мертвий», видається, вони навіть охолоджують пацієнтів під час певних хірургічних операцій, якщо треба зупинити чиєсь серце на довгий час.

Фред та Джордж почали схлипувати.

На обличчі Дамблдора виднілися смужки сліз.

 — Мені шкода, — прошепотів він. — Гаррі, мені дуже шкода, та ти маєш припинити це.

Директор взяв Гаррі за плече й потягнув його.

Гаррі дозволив, щоб його відвернули від тіла Герміони, щоб його повели за директором подалі від крові. Чари холоду виграють якийсь час. Принаймні години, можливо, дні, якщо йому вдасться поновлювати закляття на Герміоні, чи якщо вони зберігатимуть її тіло в холодному місці.

Тепер в нього був час на роздуми.

* * *

Щойно Мінерва побачила лице Албуса, вона знала, що сталося щось жахливе. В неї був час поміркувати, що сталося, і навіть хто помер. В її думках виникали обличчя Аластора, Авґусти, Артура та Моллі — усі найімовірніші жертви на початку другого сходу до влади Волдеморта. Вона гадала, що підготувалася до найгіршого.

Та коли Албус заговорив, уся підготовка розвіялася, мов дим.

Не Герміона — ні…​

Албус дав їй трохи часу на ридання. А тоді сказав їй, що Гаррі Поттер спостерігав був, як міс Ґрейнджер померла, і сів зовні камери зберігання шкільної лікарні, де зберігалися рештки Герміони Ґрейнджер, і відмовлявся зрушити з місця, казав усім, щоб ішли геть, бо йому треба поміркувати.

Лише коли Фоукс спробував йому заспівати, хлопець зреагував — заволав, щоб фенікс припинив, що його почуття справжні, що не треба магічно їх зцілювати, ніби вони — хвороба. Після того Фенікс відмовився співати.

Албус вважав, що в неї, напевно, зараз найвищі шанси переконати Гаррі Поттера.

Тож їй довелося зібратися з силами, вмитися — потім ще буде час на журбу, коли її служіння дітям не потребуватиме її.

Мінерва Макґонеґел зібрала докупи роздрібнені частинки себе, востаннє витерла сльози, взялася за ручку дверей лікарні, за якими була кімната, що наразі використовувалася як камера зберігання. Впʼяте від заснування Гоґвортсу тут було останнє місце спочину юного перспективного учня.

Вона відчинила двері.

Гаррі Поттер поглянув на неї. Хлопець сидів на підлозі поряд з дверима до дальнього місця збереження, і тримав паличку на колінах. Якщо за цими очима крилася журба, якщо за ними крилася порожнеча чи розбитість, цього не можна було сказати, поглянувши на лице хлопця. На щоках не виднілися сліди висохлих сліз.

 — Чому ви тут, професорко Макґонеґел? — спитав Гаррі Поттер. — Я сказав директорові, що хочу, щоб мене деякий час не турбували.

Вона не уявляла, що відповісти. «Допомогти тобі — тобі погано…​» — та вона не знала, що сказати, не могла уявити слів, що могли б зарадити. Вона не планувала нічого перед тим, як зайти до кімнати, бо була не в найкращому стані.

 — Що ти обмірковуєш? — спитала Мінерва.

Лише це речення, що спало їй на гадку. Албус сказав був їй, що Гаррі міркував, знову й знову повторював, що йому треба поміркувати. А їй треба було якимось чином змусити Гаррі говорити.

Гаррі напівдивився на неї, а напівдивився вдалечінь. Обличчя Гаррі ставало дедалі напруженішим, а Мінерва затамувала подих.

Минуло чимало часу, доки Гаррі не заговорив.

 — Я обмірковую, чи маю я щось зробити прямо зараз. — сказав Гаррі Поттер. — Втім, це дуже складно. Розум весь час уявляє, як можна було б змінити минуле, якби я думав швидше, а я не можу виключити, що серед цих думок немає чогось надзвичайно корисного.

 — Містере Поттер…​ — з тремтінням в голосі почала вона. — Гаррі, мені здається, що це нездорово…​ так розмірковувати…​

 — Я не погоджуюся. Саме через брак роздумів гинуть люди, — ці слова було вимовлено рівним речитативом, ніби це була цитата з книжки.

 — Гаррі, — сказала вона, ледве усвідомлюючи, що каже, — ти нічого не міг вдіяти…​

Якась емоція промайнула обличчям Гаррі. Видавалося, він вперше справді сфокусував на ній погляд.

 — Нічого не міг вдіяти? — на останньому слові Гаррі підвищив голос. — Нічого не міг ВДІЯТИ? Та я вже втратив лік різноманітних способів, як я міг її врятувати! Якби я попросив видати нам усім дзеркала для звʼязку! Якби я наполіг, щоб Герміону забрали з Гоґвортсу й відправили до школи, що не є божевільнею! Якби я вишмигнув негайно, а не сперечався зі звичайними людьми! Якби згадав про патронуса раніше! Якби завчасно продумав надзвичайні ситуації та натренувався згадувати про патронуса раніше! Навіть в останню хвилину, можливо, було не запізно! Я вбив троля й повернувся до неї, вона ще була ЖИВА, а я просто сів поряд з нею на коліна й дослухався до її останніх слів мов КРЕТИН замість того, щоб знову створити патронуса й передати Дамблдорові, щоб той прислав Фоукса! Або я міг підійти до проблеми в цілому з іншого боку — якби знайшов учня з часоворотом, що погодився б відправити повідомлення назад у часі до точки перед тим, як я дізнався, що з нею щось сталося, а не отримав результат, що його неможливо змінити…​ Я просив директора повернутися в часі, врятувати Герміону, а потім підробити все: створити мертве тіло, відредагувати всім памʼять, та Дамблдор відповів, що він колись пробував таке, але це не просто не спрацювало — натомість він втратив ще одного друга. Або якби я…​ якби ж тільки я пішов за…​ якби тієї ночі…​

Гаррі затулив обличчя руками, а коли опустив їх знову, до нього повернувся спокій та зібраність.

 — Хай там як, — знову монотонно сказав Гаррі Поттер, — я не хочу повторювати цієї помилки, тож весь час до вечері я обмірковуватиму, чи маю я щось зробити. Якщо до того часу я нічого не вигадаю, то піду на вечерю та поїм. Тепер, будь ласка, ідіть.

Вона знала, що її щоками знову течуть сльози.

 — Гаррі…​ Гаррі, ти маєш повірити, що це не твоя провина!

 — Звісно, це моя провина. Тут більше немає нікого, хто може бути відповідальним бодай за щось.

 — Ні! Це Відомо-Хто вбив Герміону! — вона ледве розуміла, що каже, що вона не захистила кімнату, і хто може підслуховувати. — Не ти! Хай там що ти міг би зробити, це не ти її вбив, а Волдеморт! Якщо ти не можеш у це повірити, ти збожеволієш, Гаррі!

 — Відповідальність працює не так, професорко, — Гаррі вимовив це сповненим терпіння тоном, ніби пояснював дитині щось, та був певен, що та не збагне. Він більше на неї не дивився — втупився в стіну правіше від неї. — Коли робиш аналіз катастрофи, немає сенсу призначати винною частину системи, яку опісля не можеш змінити, — це все одно що зістрибнути зі скелі й звинувачувати в результаті гравітацію. Гравітація не зміниться наступного разу. Немає сенсу присвоювати відповідальність людині, що не змінить своїх дій. Якщо поглянути з цього боку, то зрозуміло, що звинувачувати когось немає жодної користі, хіба що ти звинувачуєш себе. Ось чому в Дамблдора є сповнена зламаних паличок кімната. Принаймні це він розуміє.

Десь у закутках розуму вона позначила, що треба по якомусь часі суворо поговорити з директором про те, що можна показувати чутливим юним дітям. Можливо, цього разу вона навіть покричить на нього. Все одно вона збиралася кричати на нього через міс Ґрейнджер…​

 — Ти не відповідальний, — сказала вона, хоча голос її тремтів. — Це професори…​ це ми відповідальні за безпеку учнів, а не ти…​

Очі Гаррі знову кинулися до неї.

 — Ви відповідальні? — напружено спитав він. — Ви хочете, щоб я вважав відповідальною вас, професорко Макґонеґел?

Вона підняла підборіддя й кивнула. Це значно краще, ніж якщо Гаррі звинувачуватиме себе.

Хлопець підстрибнув на ноги й зробив крок до неї.

 — Ну гаразд, — монотонно сказав Гаррі. — Я спробував вчинити розсудливо, коли побачив, що Герміони немає, і ніхто з професорів про це не знав. Я попросив семикласницю захистити мене, доки я шукатиму Герміону. Я просив допомоги. Я благав про допомогу. Та ніхто мені не допоміг. Бо ви дали всім безапеляційний наказ або лишатися на місці, або бути виключеними, незважаючи на будь-які виправдання. Хай які в Дамблдора є вади, він принаймні сприймає учнів як людей, а не як тварин, яких треба зігнати до стійла, аби не блукали. Ви знали, що не тямите у воєнній тактиці — спершу вам спало на думку відправити нас іти коридорами, ви знали, що дехто з учнів ліпше знається на стратегії й тактиці, але ви все одно заточили всіх в одній кімнаті, жодних дискреційних рішень. Тож коли сталося щось непередбачене вами і було б цілком логічно відправити семикласника на швидкій мітлі шукати Герміону Ґрейнджер, учні знали, що ви не зрозумієте й не пробачите. Вони не боялися троля — вони боялися вас. Дисципліна, підкорення, боягузтво, що їх ви прищеплюєте учням, затримали мене саме на такий час, що Герміона померла. Хоча насправді, звісно, мені не варто було просити допомоги у звичайних людей, і я змінюся й буду менш дурним наступного разу. Та якби я був достатньо тупим, щоб звинувачувати когось, крім себе, ось що я б сказав.

Її щоками текли сльози.

 — Ось що я сказав би вам, якби гадав, що ви можете бути за щось відповідальні. Та звичайні люди не приймають рішень залежно від наслідків — вони лише грають ролі. У вас в голові є уявний образ суворої виховательки, і ви робите хай що цей образ зробив би, — має це сенс чи ні. Сувора вихователька наказала б учням повертатися до своїх кімнат, навіть якщо троль нищить коридори. Сувора вихователька наказала б учням не виходити із Великої зали під загрозою виключення. І ця крихітна уявна професорка Макґонеґел, що живе у вас в голові, не вчиться з досвіду й не змінюється, тож ця розмова марна. Такі люди, як ви, ні за що не відповідальні, відповідальні — такі люди, як я. І коли ми зазнаємо невдачі, нам немає кого звинувачувати, крім самих себе.

Хлопець широкими кроками підійшов та став навпроти неї. Він швидко дістав з-під мантії золоту сферу — схвалену міністерством захисну оболонку часовороту. Він сказав мертвим, рівним голосом без жодних емоцій:

 — Це могло б врятувати Герміону, якби я міг ним скористатися. Та ви вважали, що, згідно з вашою роллю, треба мене обмежити, заважати мені. «Ніхто не помирав у Гоґвортсі вже пʼятдесят років», — ось що ви сказали мені, коли замикали його, памʼятаєте? Треба було порушити це питання, коли Белатриса Блек вивільнилася з Азкабану, чи коли Герміону звинуватили в замаху на вбивство. Та я забув, бо дурний. Будь ласка, відімкніть її, доки не помер ще хтось з моїх друзів.

Вона нездатна була вимовити ані слова, але простягла руку й зробила це, скасувала залежні від часу чари, якими вона оплела замо́к оболонки.

Гаррі Поттер відкрив захисну оболонку, поглянув на крихітний пісочний годинник в колах, кивнув, а тоді знову закрив оболонку.

 — Дякую. Тепер ідіть геть, — голос хлопця знову зірвався. — Я маю міркувати.

Вона зачинила за спиною двері, жахливий та досі переважно притлумлений звук виривався з її горла…​

Албус зʼявився поряд у мерехтінні — ненадовго він був яскраво забарвлений, доки ефекти розілюзнення зникали.

Вона не те щоб підстрибнула.

 — Я ж казала тобі, припини так робити, — промовила Мінерва. Їй самій було нудотно від свого голосу. — Це було особисте.

Албус вказав пальцем на двері за її спиною.

 — Я боявся, що містер Поттер може завдати тобі шкоди, — директор трохи помовчав, а тоді тихо додав: — Я дуже здивувався, що ти просто стояла й вислуховувала це все.

 — Мені треба було лише сказати «містере Поттер», і він би замовкнув, — ледь не прошепотіла вона. — Лише це, і він спинився би. І тоді він нікому б не зміг сказати всіх цих жахливих речей — взагалі нікому.

 — Я вважаю зауваження містера Поттера цілковито несправедливими й незаслуженими, — сказав Албус.

 — Якби це був ти, Албусе, ти б не погрожував нікого виключити, якщо він вийде з кімнати. Чи можеш ти чесно заперечити це?

Албус здійняв брови.

 — Твоя роль у цій катастрофі крихітна, твої рішення видавалися тоді доволі розсудливими — лише через бездоганний аналіз заднім числом Гаррі Поттерові ввижається, що це не так. Звісно ж, ти вища за те, щоб звинувачувати в цьому себе, Мінерво.

Вона чудово розуміла, що Албус поставить зображення Герміони в тій своїй жахливій кімнаті, що воно стоятиме в почесному місці. Албус вважатиме себе відповідальним, вона в цьому не сумнівалася, хоча його взагалі тоді не було в Гоґвортсі. Але її не звинувачуватиме.

«Тож ти теж гадаєш, що вважати мене відповідальною — марнування часу».

Вона звалилася на найближчу стіну, доводилося стримувати нові потоки сліз. Лише тричі вона бачила, щоб Албус ридав.

 — Я ніколи не мала такої віри в учнів, яка в тебе завжди була. Тебе вони б не боялися. Вони б знали, що ти зрозумієш.

 — Мінерво…​

 — Я не гідна бути директоркою після тебе. І ми обидвоє це знаємо.

 — Помиляєшся, — тихо сказав Албус. — Коли прийде час, ти станеш сорок пʼятою директоркою Гоґвортсу, і чудово впораєшся з цією роботою.

Вона похитала головою.

 — Що тепер, Албусе? Якщо він не слухає мене, то кого ж послухає?

* * *

Десь пів години потому. Хлопець досі стеріг двері, за якими лежало тіло його найкращої подруги, сидів на чатах. Він втупився вниз, на паличку, яку тримав у руках. Інколи його лице скривлювалося від дум, інколи розслаблялося.

Хоча двері не відчинялися, не було жодного звуку, хлопець підвів погляд. Він зробив обличчя нейтральним. Його голос, коли він заговорив, був безбарвним.

 — Я не шукаю товариства.

Двері відчинилися.

Гоґвортський професор із захисту зайшов до кімнати й зачинив за собою двері, ставши чітко в кут між двома стінами — якомога далі від хлопця, наскільки це дозволяла кімната. Різке відчуття катастрофи набуло сили в повітрі між ними, висіло без змін.

 — Чому ви тут? — спитав хлопець.

Чоловік злегка схилив голову. Бліді очі оглянули хлопця, ніби той був представником життя з якоїсь далекої планети і, відповідно, небезпечним.

 — Я прийшов вибачитися, містере Поттер, — тихо сказав чоловік.

 — Вибачитися за що? — спитав хлопець. — Ну, і що ж ви могли зробити, щоб запобігти смерті Герміони?

 — Я мав би подумати перевірити присутність вас, містера Лонґботома та міс Ґрейнджер, що були очевидними наступними цілями, — без вагань сказав професор із захисту. — Містер Геґрід ментально нездатний керувати загоном учнів. Я мав би проігнорувати прохання заступниці директора мовчати, і сказати їй лишити з вами професора Флитвіка, що значно ліпше міг би захистити учнів від будь-якої небезпеки, і міг би підтримувати звʼязок за допомогою патронуса.

 — Правильно, — гострим мов лезо голосом сказав хлопець. — Я й забув, що в Гоґвортсі є ще дехто відповідальний за щось. Тож чому ви не подумали про це, професоре? Бо я не вірю, що ви були дурним.

Запала тиша, і пальці хлопця побіліли на паличці.

 — Тоді ви теж про це не подумали, — у голосі професора із захисту відчувалася втома. — Я розумніший за вас. Я міркую швидше. Я досвідченіший. Та різниця між нами двома не така, як між нами та ними. Якщо щось можете проґавити ви, то це можу проґавити і я, — губи чоловіка скривилися. — Розумієте, я одразу збагнув, що троль — для відволікання уваги від чогось іншого, і сам по собі неважливий. Якщо ніхто не гуляє коридорами без всякої на то причини, якщо ніхто безголово не відправляє слизеринців до тих саме підземель, де й помітили троля.

Видавалося, хлопець не розслабився.

 — Гадаю, в це можна повірити.

 — Хай там як, — сказав чоловік, — якщо когось і можна вважати відповідальним за смерть міс Ґрейнджер, то мене, а не вас. Це я, а не ви, мав би…​

 — Я так розумію, ви розмовляли з професоркою Макґонеґел, і вона дала вам сценарій, — хлопець навіть не намагався стримати гіркоту в голосі. — Якщо ви хочете сказати мені щось, професоре, скажіть це без масок.

Запала тиша.

 — Як забажаєте, — безбарвно сказав професор із захисту. Бліді очі не полишила проникливість та гострота. — Мені прикро, що дівчина мертва. Вона була хорошою ученицею на моїх заняттях із захисту й могла б пізніше стати вам цінною союзницею. Я б хотів втішити вас з приводу вашої втрати, та не бачу, як це можна зробити. Звісно, якщо я знайду винних, я їх убʼю. Прошу приєднатися, якщо дозволять обставини.

 — Як зворушливо, — холодно сказав хлопець. — Тож ви не стверджуєте, що Герміона вам подобалася?

 — Підозрюю, її чари на мене не діють. Я вже нелегко створюю такі стосунки.

Хлопець кивнув.

 — Дякую за чесність. Це все, професоре?

Запала тиша.

 — За́мок тепер боїться, — сказав чоловік з кута.

 — Що?

 — Коли певний древній пристрій повідомив мене, що міс Ґрейнджер на краю смерті, я наслав закляття проклятого вогню, про яке я колись згадував був. Я пропалював собі шлях крізь стіни й перекриття, щоб моя мітла могла йти прямішим шляхом, — чоловік і далі розмовляв безбарвно. — Гоґвортсу нелегко буде загоїти ці рани, якщо він взагалі впорається. Гадаю, доведеться залатати отвори нижчими чаклунствами. Тепер я шкодую про це, адже все одно не встигнув.

 — А, — сказав хлопець. Він на мить заплющив очі. — Тож ви хотіли її врятувати. Хотіли її врятувати так сильно, що навіть зробили щось з цього приводу. Гадаю, ваш розум, на відміну від їхніх, має бути на це здатен.

Нетривала, суха посмішка чоловіка.

 — Дякую за це, професоре. Та зараз я хотів би побути на самоті до вечері. Ви-то маєте це зрозуміти. Це все?

 — Не зовсім, — сказав чоловік. Крихта сардонічної сухості тепер знову відчувалася в його голосі. — Розумієте, у мене є певний досвід, і я хвилююся, що ви тепер збираєтеся зробити щось надзвичайно дурне.

 — Наприклад? — спитав хлопець.

 — Я не певен. Можливо, ви вирішили, що всесвіт без міс Ґрейнджер втратив цінність і має бути знищений за те, як він вам дошкуляв.

Хлопець всміхнувся без тіні гумору.

 — Відчуваються ваші власні проблеми, професоре. Я таким не страждаю. А у вас таке колись було?

 — Не зовсім. Не те, щоб я дуже полюбляю цей всесвіт, але я в ньому живу.

Запала тиша.

 — Що ви плануєте, містере Поттер? — спитав чоловік з кута. — Ви прийняли якесь важливе рішення, хоч і намагаєтеся від мене це приховати. Які у вас наміри?

Хлопець похитав головою.

 — Я досі міркую, і волів би робити це на самоті.

 — Пригадую одну вашу пропозицію, що мала місце кілька місяців тому, — сказав професор із захисту. — Чи не хочете поговорити з кимось інтелектуальним? Я зрозумію, якщо ви не будете приємним співрозмовником.

Гаррі знову похитав головою.

 — Ні, дякую.

 — Ну, тоді, — сказав професор із захисту. — Як щодо когось могутнього й не надто обмеженого наївними докорами сумління?

На мить хлопець завагався, та потім знову похитав головою.

 — Когось, хто знається на таємних ученнях, на магіях, що інші їх можуть вважати неприродними?

Очі хлопця злегка примружилися — настільки непомітно, що хтось інший міг би й не…​

 — Зрозуміло, — сказав професор із захисту. — Тож спитайте мене про це. Даю слово, що нікому не повторюватиму того, що ви скажете.

По деякому часі хлопець заговорив надламаним голосом.

 — Я збираюся повернути Герміону. Бо життя після смерті не існує, а я не дозволю їй просто…​ просто не бути…​

Хлопець затулив обличчя руками, а коли прибрав їх, знову видавався саме таким спокійним, як і чоловік у кутку.

Очі професора із захисту були далекими, злегка спантеличеними.

 — Як? — зрештою спитав чоловік.

 — Будь-якими засобами.

І знову запала тиша.

 — Незважаючи на ризики, — сказав чоловік у кутку. — Незважаючи на те, якою небезпечною буде магія, що потрібна для досягнення мети.

 — Так.

Очі професора із захисту були задумливими.

 — Та який загальний спосіб у вас на думці? Я так розумію, що перетворити її труп на інферія — не те, чого ви…​

 — Чи зможе вона думати? — спитав хлопець. — Чи розкладатиметься її тіло далі?

 — Ні, і так.

 — Тоді ні.

 — Як щодо воскресального каменя Кадмуса Певерела, якби хтось знайшов його для вас?

Хлопець похитав головою.

 — Я не хочу ілюзії Герміони, взятої з моїх спогадів. Я хочу, щоб вона могла прожити своє життя…​ — голос хлопця урвався. — Я ще не приймав жодного рішення щодо підходу розвʼязання цієї задачі. Якщо доведеться використати грубу силу й отримати достатньо могутності й знань, щоб просто змусити це статися, то так я й зроблю.

Ще одна мовчанка.

 — А для цього, — сказав чоловік у кутку, — ви скористаєтеся своїм найулюбленішим інструментом — наукою.

 — Звісно.

Професор із захисту видихнув — майже зітхнув.

 — Гадаю, це все пояснює.

 — Ви допоможете чи ні? — спитав хлопець.

 — Якої допомоги ви бажаєте?

 — Магія. Звідки вона береться?

 — Я не знаю, — сказав чоловік.

 — І не знає ніхто інший?

 — О, стан речей значно гірший, містере Поттер. Навряд чи можна знайти вченого езотерика, що не розгадав би природи магії, та кожен з них вірить у щось своє.

 — Звідки беруться закляття? Я часто читаю, як хтось винайшов закляття для того-чи-іншого, та ніхто не згадує, як.

Чоловік знизав плечима в мантії.

 — Звідки беруться книжки, містере Поттер? Ті, хто прочитав багато книжок, інколи здатні написати свою. Як? Ніхто не знає.

 — Є книжки про те, як писати…​

 — Прочитавши їх, вам не стати відомим драматургом. Після врахування всіх порад лишається лише загадка. Винайдення нових заклять — схожа таємниця, хоч і більш явна, — чоловік схилив голову. — Такі спроби небезпечні. Є прислівʼя, що треба або не мати дітей, або дочекатися, доки вони не виростуть. Не дарма більшість винахідників походять з Ґрифіндору, а не Рейвенклову, як можна було б очікувати.

 — А як щодо більш потужних видів магії? — спитав хлопець.

 — Легендарний чарівник може винайти один ритуал з пожертвою впродовж свого життя та передати його нащадкам. Намагатися винайти пʼять ритуалів — самогубство. Ось чому справді могутні чарівники — це ті, хто отримав доступ до древнього вчення.

Хлопець неуважно кивнув.

 — Ну що ж, от тобі й маєш пряме рішення. Було б гарно винайти закляття «Воскресити мертвого», «Стати Богом» чи «Запустити консоль». Вам відомо щось про Атлантиду?

 — Лише те, що знає будь-який вчений, — сухо сказав чоловік. — Якщо хочете послухати про вісімнадцять найпоширеніших теорій…​ не зиркайте так на мене, містере Поттер. Якби все було так просто, я б уже це зробив багато років тому.

 — Я розумію. Вибачте.

Деякий час вони мовчали. Професор із захисту не відводив погляду від хлопця, а той втупився ніби в ніщо.

 — Є магії, що я їх хочу вивчити. Закляття, які я міг би використати сьогодні, якби дослідив їх заздалегідь, — холодним голосом сказав хлопець. — Закляття, що стануть в пригоді, якщо щось таке станеться знову. Більшість з них, гадаю, мені вдасться знайти. Та деякі, гадаю, не вдасться.

Професор із захисту схилив голову:

 — Я навчу вас майже будь-якому закляттю, яке забажаєте, містере Поттер. У мене є деякі межі, та завжди можете спитати. Але чого саме ви шукаєте? Вам бракує сили на смертельне прокляття й на більшість інших заборонених заклять…​

 — Оце закляття проклятого вогню. Навряд чи це ритуал з пожертвою, з яким впорається навіть дитина, якщо наважиться?

Губи професора із захисту скривилися.

 — Цей ритуал потребує безповоротної пожертви — краплі крові. Після цього ваше тіло стане легшим на цю краплю крові назавжди. Не варто таке робити часто, містере Поттер. Для закляття проклятого вогню потрібна сила волі, щоб вогонь не поглинув вас. Зазвичай спочатку волю тренують безпечнішими дослідами. І хоча це не основна складова ритуалу, боюся, ви ще кілька років не досягнете потрібного рівня сили магії.

 — Шкода, — сказав хлопець. — Хотілося б подивитися на вираз лиця ворога наступного разу, коли він спробував би використати троля.

Професор із захисту схилив голову, його губи знову смикнулися.

 — Як щодо чарів памʼяті? Близнюки Візлі дивно поводилися, і директор вважає, що їх забуттятили. Видається, це один з найулюбленіших трюків ворога.

 — Правило восьме, — сказав професор із захисту. — Будь-яка техніка, за допомогою якої мене перемогли бодай раз, варта того, щоб її вивчити.

Хлопець без гумору всміхнувся.

 — Я якось чув історію про дорослу відьму, що наслала забуттятус, хоча була майже цілковито виснаженою, тож на це небагато магії потрібно. Це навіть не вважається непрощенним, хоча я уявити не можу, чому. Якби я міг змусити містера Геґріда памʼятати інший набір наказів…​

 — Все не так просто, — сказав професор із захисту. — Ви недостатньо могутні для чар хибної памʼяті, і навіть простий забуттятус на межі вашої поточної витримки. Це небезпечне мистецтво, незаконне без дозволу міністерства. Також закликаю не використовувати його, якщо випадково стерти десять років чийогось життя завдасть вам якихось незручностей. Хотів би пообіцяти вам отримати одну з книжок під найпотужнішою охороною з відділку таємниць, і передати вам її так, щоб ніхто про це не дізнався. Та насправді маю сказати вам, що ви знайдете стандартне введення в цю тему в північ-північно-західному відділі основної бібліотеки Гоґвортсу під літерою «П».

 — Серйозно, — безбарвно сказав хлопець.

 — Саме так.

 — Дякую за ваші настанови, професоре.

 — Ваша винахідливість стала значно практичнішою, містере Поттер, порівняно з днем нашого знайомства.

 — Дякую за комплімент, — хлопець не підвів погляду від палички, що він її тримав у руках. — Я хотів би повернутися до міркувань. Будь ласка, поясніть їм від мого імені, що станеться, якщо мене потурбувати.

* * *

Двері до кімнати зберігання розчинилися, і професор Квірел вийшов з-за них. Лице нагадувало мертве, було повністю позбавлене емоцій. Вона могла б сказати, що це чимось нагадувало Северуса, хоча Северус мав не зовсім такий вираз.

Щойно двері зачинилися, Мінерва безмовно створила барʼєр тиші. Вона швидко заговорила:

 — Як пройшло…​ ви там були довго…​ Гаррі тепер розмовляє?

Професор Квірел хутко пройшов кімнату аж до дальньої стіни біля входу, а тоді озирнувся. Неемоційність зникла з його обличчя, ніби він зняв маску, а за нею був хтось вкрай похмурий.

 — Я розмовляв з містером Поттером так, як він очікував я розмовлятиму, і уникав слів, що роздратували б його. Навряд чи я його втішив. Гадаю, в мене немає таких вмінь.

 — Дякую…​ добре, що він взагалі розмовляв…​ — вона завагалася. — А що сказав містер Поттер?

 — Боюся, я пообіцяв йому не розповідати про це. А тепер…​ мені треба відвідати бібліотеку Гоґвортсу.

 — Бібліотеку?

 — Так, — сказав професор Квірел. Незвичний неспокій чувся в його голосі. — Я посилю безпеку службової секції певними запобіжними заходами власної розробки. Поточні захисні чари — сміх та й годі. А містера Поттера треба не допускати до службової секції за будь-яку ціну.

Вона витріщилася на професора із захисту, в неї раптом завмерло серце.

Професор Квірел говорив далі:

 — Ви не скажете хлопцеві навіть про це. Ви наголосите Флитвікові й Вектор, що хлопця треба відволікати звичайними ухиляннями, якщо він передчасно питатиме про створення заклять. І хоч це не моя сфера знань, заступнице директора, та якщо ви здатні уявити будь-що, що може допомогти спинити занурення хлопця далі в горе й божевілля — взагалі що завгодно, що може скасувати рішення, яких він доходить, — пропоную вам вдатися до цих заходів негайно.

Розділ 91. Ролі, ч.2

Примітка автора: цей розділ не містить жодних спойлерів жодного твору Орсона Скотта Карда. Це метафора.

* * *

Невдовзі знову пролунав стукіт у двері кімнати зберігання.

 — Якщо ви й справді піклуєтеся про здоровʼя мого розуму, — сказав хлопець, не підвівши погляду, — то підете геть, облишите мене в спокої й зачекаєте, доки я не спущуся на вечерю. А це ось не допомагає.

Двері розчинилися, і той, хто чекав за ними, зайшов.

 — Ну серйозно? — безбарвно спитав хлопець.

Двері зачинилися й клацнули за спиною Северуса Снейпа.

Майстер зіллєваріння Гоґвортсу не мав ані звичайної зверхності, ані навіть беземоційної маски, яку він показував у кабінеті директора. Дивним був його погляд, звернений до хлопця, що стеріг ті двері. Думки його були незбагненні.

 — Я також не уявляю, про що думає заступниця директора, — сказав майстер зіллєваріння Гоґвортсу. — Хіба що я маю послугувати застереженням — до чого ви можете дійти, якщо вирішите взяти всю провину за її смерть на себе.

Губи хлопця утворили тонку лінію.

 — Гаразд. Перейдімо одразу до кінця цієї розмови. Ви перемогли, професоре Снейп. Я визнаю, що ви були більше відповідальні за смерть Лілі Поттер, ніж я за смерть Герміони Ґрейнджер, і що моя провина не може зрівнятися з вашою. Тоді я попрошу вас піти, і ви скажете їм, що, напевно, мене ліпше облишити в спокої на якийсь час. Усе?

 — Майже, — сказав майстер зіллєваріння. — Це я підкладав записки під подушку міс Ґрейнджер з вказівками, де будуть битви, в яких вона брала участь.

Спершу хлопець на це взагалі не відреагував. Нарешті він сказав:

 — Бо вам не до вподоби цькування.

 — Не лише це, — в голосі майстра зіллєваріння була нотка болю, така невластива — важко було уявити, що цей же жовчний голос наказував дітям перемішати зілля ще раз, якщо вони не хочуть, щоб їм вибухом відірвало руки. — Я мав би зрозуміти…​ значно раніше, гадаю, та я взагалі цього не бачив, настільки я був поглинутий собою. Те, що я отримав посаду вихователя гуртожитку Слизерин…​ означало, що Албус Дамблдор цілковито втратив надію виправити Слизерин. Я певен, що Дамблдор намагався це зробити, не вірю, що не намагався, коли йому тільки довірили Гоґвортс. Напевно, для нього було важким ударом, коли після стількох зусиль чимало слизеринців відповіли на поклик Темного Лорда…​ він би не надав мені цю посаду, коли я так поводжуся, якби не втратив всіляку надію, — плечі майстра зіллєваріння осунулися під заплямованою мантією. — Але ви з міс Ґрейнджер старалися щось зробити, і у вас вийшло навіть переманити містера Мелфоя та міс Ґрінґрас, і можливо вони могли б послугувати взірцем…​ Гадаю, з мого боку було наївністю повірити в це. Директор не знає про те, що я зробив, і я прошу вас не казати йому.

 — Чому ви мені про це розповідаєте?

 — Усе стає надто серйозним, щоб не розповісти хоча б комусь, — губи Северуса Снейпа скривилися. — Як вихователь Слизерину, я побачив забагато згубних хитрих планів і знаю, як інколи трапляється. Якщо в майбутньому все стане відомо, то принаймні я вам розповідав, і ви зможете підтвердити це.

 — Чудесненько, — сказав хлопець. — Дякую, що прояснили. Це все?

 — Ви збираєтеся тепер вважати своє життя скінченим, і що вам не лишилося нічого крім помсти?

 — Ні. Я ще маю…​ — хлопець замовкнув.

 — Тоді я мало що можу вам порадити, — сказав Северус Снейп.

Хлопець неуважно кивнув.

 — Від імені Герміони Ґрейнджер, дякую, що допомогли їй з цькувальниками. Вона б сказала вам, що це було правильно. А тепер я буду вам дуже вдячний, якщо ви скажете їм облишити мене в спокої.

Майстер зіллєваріння обернувся до дверей, і коли його лиця не було видно, прошепотів:

 — Я щиро співчуваю вашій утраті.

Северус Снейп вийшов.

Хлопець втупився у двері, він намагався згадати якомога точніше слова, що були сказані так давно.

«Ваші книжки зрадили вас, Поттере. Вони не сказали вам того єдиного, що вам треба знати. З книжок не можна навчитися того, як це — втратити когось, кого любиш. Таке ніяк не збагнути, крім як самому таке пережити».

Звучало якось так, якщо він пригадував правильно, подумав хлопець.

* * *

Вже минули години у відділенні лікарні із зачиненими дверима, за якими лежало тіло.

Гаррі й далі роздивлявся паличку, що лежала на його колінах. Роздивлявся крихітні подряпини й плями на одинадцяти дюймах гостролисту — пошкодження, яких він ніколи не бачив був раніше, бо не роздивлявся так уважно. Він швидко прикинув, що хвилюватися немає причин, бо це результат зношення протягом шістьох-сімох місяців, тож протягом середньої тривалості життя паличка не зіпсується остаточно. У той час він напевно надто хвилювався б, що його часоворот можуть забрати, якби він просто відкрито вигукнув «Чи є тут хтось з часоворотом?» посеред Великої зали, та нескладно ж було твердо вирішити після обіду знайти когось, хто надіслав би повідомлення в минуле на дві години, а тоді професор Флитвік міг би просто піти прямо до Герміони, чи надіслати до неї свого крука-патронуса задовго до того, як троль до неї навіть близько підійшов. Чи той альтернативний Гаррі вже дізнався би, що було запізно, — почув би про смерть Герміони після обіду, до того, як встигнув би організувати відправку якогось повідомлення в минуле? Можливо, основним правилом роботи з переміщеннями в часі було зробити все, щоб не дізнатися, що вже запізно, доки ти не перемістився в часі назад. На кінці палички був крихітний обпалений шматочок — напевно від доторку до кислоти, на яку він частково трансфігурував був мозок троля, та, схоже, на роботу палички не впливала втрата невеличкої частини дерева. Насправді концепція потреби в «чарівній паличці» видавалася дедалі дивнішою при обміркуванні. Хоча, якщо закляття завжди винаходили в якийсь таємничий спосіб, нові ритуали вирізьблювалися як нові кнопки на невідомій машині, можливо, люди просто за звичкою винаходили ритуали, що потребували палички. Так само, як винаходили фрази на кшталт «Вінґардіум Левіоза». І справді видавалося, що магія має бути в певному сенсі майже всемогутньою, без сумніву було б зручно, якби Гаррі вдалося обійти якесь концептуальне обмеження, що не дає людям відкрити закляття «Виправ усе назавжди», проте чомусь нічого повʼязаного з магією ніколи не виходило так просто. Гаррі знову поглянув на механічний годинник, але й досі був не час.

Він спробував був наслати чари патронуса, хотів сказати патронусові піти до Герміони Ґрейнджер. Просто на випадок, якщо це все була брехня — чари хибної памʼяті чи хтозна-який-ще-з-чисельних-методів, якими чарівників можна було змусити заплющити очі й снити. Просто на випадок, що справжня Герміона жива і її десь тримають, незважаючи на те, що він відчув, як життєва сила покинула її. Просто на випадок, що життя після смерті існує, і справжній патронус здатен його досягти.

Втім, закляття не спрацювало, тож цей дослід не надав жодних свідчень, залишивши його наодинці з попередніми неприємними даними.

Час минав, і минав ще. Ззовні можна було б побачити хлопця, що просто сидів та затуманеним поглядом роздивлявся паличку й приблизно щодвіхвилини дивився на годинник.

Двері до цього відділення шкільної лікарні знову відчинилися.

Хлопець поглянув туди крижаним, смертоносним поглядом.

Спокій на лиці хлопця не витримав розгубленості, Гаррі підскочив на ноги.

 — Гаррі, — сказав чоловік в офіційній сорочці під чорним жилетом. Його голос був хрипким. — Гаррі, що відбувається? Директор твоєї школи…​ зʼявився в моєму офісі у своїй сміховинній мантії та сказав, що Герміона Ґрейнджер померла!

За мить вслід за чоловіком до кімнати зайшла жінка. Вона була менш збентеженою за чоловіка — менш розгубленою та більш наляканою.

 — Тату, — тонким голосом сказав хлопець. — Мамо. Так, вона мертва. Вони вам більш нічого не сказали?

 — Ні! Гаррі, що відбувається?

Запала мовчанка.

Хлопець осів на стіну.

 — Я н…​ не можу. Не можу, не можу це й далі робити.

 — Що?

 — Не можу вдавати маленького хлопчика. У мене пр.. просто немає наразі на це сил.

 — Гаррі, — тремтячим голосом промовила жінка. — Гаррі…​

 — Тату, ти ж знаєш усі ці книжки фентезі, у яких головний герой усе приховує від батьків бо вони…​ вони не зрозуміють, вони реагуватимуть по-дурному й заважатимуть герою? Це письменницький прийом, правильно, щоб герой міг все розвʼязати сам, а не розповідати все батькам. Будь…​ будь ласка, не будь цим прийомом, і ти теж, мамо. Просто…​ просто не грайте цю роль. Не будьте батьками, що не розуміють. Н…​ не кричіть на мене й не давайте мені батьківських порад, що я їх не зможу виконати. Бо я втрапив у це кляте дурне фентезі, і тепер Герміона…​ У мене просто немає на це все сил.

Повільно, ніби всі його мʼязи могли рухатися лише впівсили, чоловік у чорному жилеті сів на коліна поряд з Гаррі, щоб його очі були на одному рівні з очима сина.

 — Гаррі, — сказав чоловік. — Я хочу, щоб ти розповів мені все, що сталося, і прямо зараз.

Хлопець глибоко вдихнув і ковтнув слину.

 — Мені к-кажуть, що Темний Лорд, що я його переміг, досі живий. Ніби це не с-сюжет сотень однакових книжок, так? Ось, також, можливо, що директор моєї школи — він також наймогутніший чарівник у світі, збожеволів. А, і Герміону підставили у замаху на вбивство прямо перед цим, не те щоб хтось сказав її батькам про це. Учень, якого вона нібито намагалася вбити, — син Луціуса Мелфоя, наймогутнішого політика чаклунської Британії, що був правицею Темного Лорда. Посада професора із захисту в цій школі проклята, ніхто не витримує на ній більше року, тут навіть поширене прислівʼя, що професор із захисту — завжди підозрюваний. Цього року професор із захисту — таємничий чарівник, що протистояв Темному Лордові впродовж попередньої війни, хоча про це ніхто й не знає, і він сам може бути, а може й не бути лихим. Також майстер зіллєваріння сохнув за Лілі Поттер роками, і, можливо, це все влаштував він з якихось збочених психологічних причин, — хлопець гірко скривив губи. — Ніби це майже весь клятий дурний сюжет.

Чоловік, що тихо все це вислухав, підвівся. Він ніжно поклав на плече хлопця руку.

 — Годі, Гаррі, — сказав він. — Я достатньо почув. Ми йдемо з цієї школи негайно й беремо тебе з собою.

Жінка поглянула на хлопця із німим запитанням.

Хлопець поглянув у відповідь і кивнув.

Жінка заговорила високим голосом.

 — Вони не дозволять нам, Майкле.

 — Вони не мають права нас зупиняти…​

 — Права? Ви маґли, — сказав хлопець. Він криво посміхнувся. — В юридичній системі чаклунської Британії у вас приблизно таке ж становище, як у мишей. Жодного чаклуна не цікавить, що ви можете сказати про свої права, про справедливість, вони навіть не слухатимуть вас. Бо у вас, бачите, немає сили, тож вони не мусять марнувати час. Ні, мамо, я посміхаюся не через те, що підтримую їхню політику щодо маґлів, а через те, що не підтримую вашу політику щодо дітей.

 — Тоді, — твердо сказав Майкл Веррес-Еванс, — побачимо, що на це скаже справжній уряд. Я знаю одного депутата, та навіть трьох…​

 — Вони скажуть, що ти збожеволів, приємного відпочинку в психіатричній лікарні. І це якщо забуттятори міністерства не знайдуть тебе першим і не зітруть тобі памʼять. Як я зрозумів, таке роблять з маґлами весь час. Напевно, справжня верхівка нашого уряду погодилася на якісь окремі затишні умови. Гадаю, кілька цілющих чарів подеколи, якщо в когось важливого зʼявиться рак, — на обличчі хлопця знову зʼявилася ця крива посмішка. — Ось такі справи, тату, як мама вже знає. Вони б просто не привели вас сюди й не сказали вам нічого, якби ви могли зробити бодай щось.

Чоловік відкрив рота, та не вимовив ані слова, ніби він читав сценарій, що має робити занепокоєний батько в цій ситуації, і раптом слова обірвалися.

 — Гаррі, — з тремтінням сказала жінка.

Хлопець поглянув на неї.

 — Гаррі, з тобою щось сталося? Ти видаєшся…​ іншим…​

 — Петуніє! — сказав чоловік, його язик раптом знову запрацював. — Не кажи такого! У нього стрес, от і все.

 — Ну, мамо, розумієш…​ — голос хлопця надломився. — Ти певна, що хочеш, щоб я звалив на вас усе одразу, мамо?

Жінка кивнула, хоча нічого й не сказала.

 — У мене є…​ ну, знаєте, шкільний психіатр вважав, що в мене проблеми з керуванням гнівом? Так от…​ — хлопець затнувся й ковтнув слину. — Не знаю, як пояснити це тобі, мамо. Натомість це щось магічне. Напевно якось повʼязане з тим, що сталося в ніч загибелі моїх батьків. У мене…​ ну, я називаю це «таємнича темна сторона», я знаю, це звучить як жарт, і я спитав у…​ древнього телепатичного магічного капелюха, чи раптом мій шрам насправді містить дух Темного Лорда, але той сказав, що під його крисами є лише одна людина, крім того сумніваюся, що в чарівників є душі, бо в них все одно може бути травма мозку, тільки от…​

 — Гаррі, повільніше! — сказав чоловік.

 — …​тільки от хай що це таке, воно справжнє, щось є всередині мене, воно дає мені волю, коли все погано, я можу зустрітися з будь-яким ворогом, коли злюся: Снейпом, Дамблдором, усім Чарверсудом, моя темна сторона не боїться нічого, крім дементорів. І я не дурний, я знав, що за використання темної сторони певно є ціна, і я все шукав, що ж це за ціна. Моя магія не змінювалася, видавалося, особистість не змінюється, вона не старалася забрати в мене друзів чи щось таке, тож я користувався нею, коли було треба, і я запізно зрозумів, яка ж насправді ціна…​ — хлопець уже говорив майже шепотом. — Я зрозумів лише сьогодні…​ щоразу, як я звертаюся до неї…​ вона зменшує моє дитинство. Я знищив того, хто вбив Герміону. І це була не моя темна сторона, це був я. Ох, мамо, тато, мені шкода.

Запала довга тиша, сповнена лише звуку зламаних масок.

 — Гаррі, — сказав чоловік, знову ставши на коліна, — я хочу, щоб ти почав спочатку, і пояснив це все значно повільніше.

Хлопець розповідав.

Батьки слухали.

По деякому часі тато підвівся.

Хлопець поглянув на нього, скривившись від гірких очікувань.

 — Гаррі, — сказав чоловік, — ми з Петунією забираємо тебе звідси якомога швидше…​

 — Не треба, — застережливо сказав хлопець. — Я серйозно, тату. Ти не здатен боротися з міністерством магії. Вдай, ніби вони — податкова, декан чи щось іще, що не стерпить жодного натяку на виклик їхній владі. У чаклунській Британії вам дозволено памʼятати лише те, що уряд вважає вам слід памʼятати. А знання про існування магії та про те, що у вас є син Гаррі, — це привілей, а не право. І якщо вони зітруть вам пам’ять, я зламаюся й перетворю міністерство на величезний кратер у вогні. Мамо, ти знаєш, що на кону, ти маєш зробити все, щоб тато не накоїв дурниць.

 — І синку…​ — чоловік потер скроні. — Можливо, мені не варто було б цього казати зараз…​ та ти певен, що в тебе й справді магічна темна сторона, а не щось нормальне для хлопця твого віку?

 — Нормальне, — вкрай терпляче сказав хлопець. — Як саме нормальне? Я можу ще раз перевірити, та маю всі підстави вважати, що про таке ані слова не було в «Правилах розвитку мозку дитини». Моя темна сторона — це не емоційний стан, вона робить мене розумнішим. Принаймні, в деяких напрямках. Неможливо вдати, що ти розумніший за себе.

Чоловік знову потер голову руками.

 — Ну…​ є певний загальновідомий феномен, що відбувається з дітьми при певному біологічному процесі, який подеколи робить їх злими, суворими й похмурими. Цей процес також значно збільшує їхній інтелект та зріст…​

Хлопець сперся спиною на стіну.

 — Ні, тату, я не перетворююся на підлітка. Я спитав у мозку — той досі вважає дівчат гидкими. Та якщо ти хочеш так вважати, гаразд. Можливо, краще буде, якщо ти мені не повіриш. Я просто…​ — хлопець затнувся, — просто не міг вам про це брехати.

 — Юність не завжди приходить саме так, Гаррі. Може минути певний час, доки ти почнеш помічати дівчат. Втім, можливо, ти вже помітив одну певн…​ — він різко себе урвав.

 — Мені не подобалася Герміона в цьому плані, — прошепотів хлопець. — Чому всі вважають, що йдеться про це? Це неповага до неї — вважати, що вона може подобатися лише так.

Було помітно, як чоловік ковтнув слину.

 — Хай там як, синку, бережи себе, доки ми витягуємо тебе звідси, зрозуміло? Не вважай, що ти перейшов на темну сторону. Я знаю, що в тебе були…​ ем…​ я їх називав нападами Ендера Віггіна…​

 — Гадаю Ендер вже далеко позаду, ми тепер на стадії, коли жучари вбили Валентину.

 — Слідкуй за мовою! — вигукнула жінка, а тоді закрила рот рукою.

Хлопець втомлено відповів:

 — Не такі жучари, мамо. Це інсектоїдні прибульці…​ забудь.

 — Гаррі, саме так ти й не маєш вважати, — твердо сказав професор Веррес-Еванс. — Ти не маєш вірити, що стаєш лихим. Не маєш нікому шкодити, не маєш ризикувати зазнати шкоди, не маєш гратися з будь-якою чорною магією тощо, доки ми з мамою тебе рятуємо з цієї халепи. Зрозуміло, синку?

Хлопець заплющив очі.

 — Чудова була б порада, тату, якби ми були в коміксах.

 — Гаррі…​ — почав чоловік.

 — Поліція на це нездатна. Солдати на це нездатні. Наймогутніший чарівник на це нездатний, а він старався. Нечесно щодо невинних перехожих грати з себе Бетмена, якщо ти насправді не здатен захистити всіх згідно його коду. А я щойно довів, що не здатен на це.

Краплі поту блищали на чолі професора Майкла Верреса-Еванса:

 — Тепер послухай мене. Хай що ти там прочитав у книжках, ти не повинен нікого захищати! Чи встрявати у будь-що небезпечне! Взагалі зовсім ні у що жодним чином небезпечне! Просто тримайся подалі від усього, від кожної краплини безумства, що коїться у цій божевільні, а ми витягнемо тебе звідси, щойно зможемо!

Хлопець уважно роздивився тата, потім матір. А тоді він знову подивився на годинник.

 — Дуже слушно, — сказав хлопець.

Він широким кроком підійшов до зовнішніх дверей та розчахнув їх.

* * *

Двері розчахнулися з хряскотом, від чого Мінерва застигла на місці. Не встигла вона й подумати, як Гаррі Поттер вийшов з кімнати й вбивчо на неї поглянув.

 — Ви привели моїх батьків сюди, — сказав Хлопчик-Що-Вижив. — До Гоґвортсу. В якому Відомо-Хто чи хтось іще нишпорить та атакує моїх друзів. Про що саме ви думали?

Вона не відповіла, що думала про те, як Гаррі сидить навпроти дверей до кімнати зберігання, в якій було тіло Герміони, і відмовляється піти.

 — Хто ще про це знає? — вимогливо запитав Гаррі Поттер. — Хтось крім вас їх бачив?

 — Директор доправив їх сюди…​

 — Я хочу, щоб їх забрали звідси негайно, доки ніхто їх не помітив, зокрема Відомо-Хто, але також професор Квірел і професор Снейп. Будь ласка, направте патронуса до директора, передайте, що він має невідкладно повернути їх. Не згадуйте моїх батьків на імена, чи взагалі, що йдеться про людей, на випадок, якщо хтось слухає.

 — Саме так, — сказав професор Веррес-Еванс, строго кивнувши. Він йшов крок у крок за хлопцем, Петунія — трохи далі. Він не відпускав плече Гаррі. — Ми завершимо розмову з нашим сином вдома.

 — Одну хвилинку, будь ласка, — рефлекторно ввічливо сказала Мінерва.

Їй не вдалося викликати патронуса першого разу — недолік цих чарів за певних умов. Їй це було не вперше, та, видається, вона втратила деякі навички…​

Мінерва обрубала цю думку й зосередилася.

Коли повідомлення було надіслано, вона повернула погляд до професора Верреса-Еванса.

 — Сер, — сказала вона, — боюся, містер Поттер не може покидати школи Гоґвортс…​

Коли Албус нарешті зʼявився, були крики — маґл втратив почуття гідності. Принаймні, кричала одна сторона. У Мінерви був зовсім не той настрій. По правді вона не мала віри словам, що їх вимовляла.

Коли професор зібрався сперечатися з директором, Гаррі Поттер, весь цей час мовчазний, сказав:

 — Не тут. Ти можеш сперечатися з ним будь-де, крім Гоґвортсу, тату. Мамо, прошу, будь ласка, доклади всіх зусиль, щоб тато не зробив нічого, через що можуть виникнути проблеми з міністерством.

Обличчя Майкла Верреса-Еванса спотворилося. Він озирнувся й поглянув на Гаррі Поттера. Голос його був хрипким, очі були на мокрому місці.

 — Синку…​ що ти робиш?

 — Ти чудово знаєш, що я роблю, — сказав Гаррі Поттер. — Ти прочитав усі ці комікси задовго до того, як дав їх мені. Я пройшов чимало лайна, трохи подорослішав, а тепер захищаю родичів. Насправді, все навіть простіше: ти знаєш, що я роблю, бо щойно й сам хотів це зробити. Я роблю так, щоб тих, кого я люблю, негайно забрали з Гоґвортсу — ось що я роблю. Директоре, будь ласка, заберіть їх звідси, доки Відомо-Хто не дізнається про них і не вирішить, що їм треба померти.

Майкл Веррес-Еванс шалено кинувся до Гаррі, а тоді весь рух спинився — маґл заклякнув, схилений у стрибку.

 — Вибач, — тихо сказав директор. — Невдовзі поговоримо. Мінерво, я був з іншими, коли ти покликала, вони чекають у твоєму кабінеті.

Директор рушив уперед, ніби він ковзав по льоду, доки не опинився між застиглими чоловіком та жінкою. І знову спалахнуло полумʼя.

Рухи відновилися.

Мінерва поглянула на Гаррі.

Вона не могла дібрати слів.

 — Хитрий хід, привести їх сюди, — сказав Гаррі Поттер. — Напевно наші стосунки назавжди зіпсовано. А я лише хотів, щоб мене залишили в спокої до клятої вечері. Яка, — хлопець поглянув на наручний годинник, — вже все одно настала. Я попрощаюся з Герміоною наодинці, обіцяю, що вийду щонайбільше за дві хвилини, а тоді піду й зʼїм щось, як і збирався в будь-якому разі. Не турбуйте мене протягом цих клятих двох хвилин, або я зламаюся й спробую когось убити. Я не жартую, професорко.

Хлопець розвернувся на місці й покрокував до кімнатки, розчинив задні двері, за якими лежало тіло Герміони Ґрейнджер, зайшов до середини, доки вона не встигла вирішити щось сказати. Крізь дверний отвір вона на мить побачила те, що жодна дитина не мала бачити…​

Двері захряснулися.

Вона бездумно рушила вперед.

Напівшляху до дверей вона спинилася.

Її розум досі був повільним, досі страждав, і та її частина, яку Гаррі Поттер назвав би «уявний образ суворої виховательки» вимовляла слова про невідповідну для дитини поведінку. Решта її не вважала, що це хороша ідея — залишити дитину, навіть Гаррі Поттера, наодинці в кімнаті з кривавим трупом найкращого друга. Та відчинити двері чи будь-яким іншим чином виявити свої повноваження видавалося не мудрим. Не було правильного рішення, не було правильних слів. Чи, якщо вони й існували, вона про них не знала.

Дуже повільно минули півтори хвилини.

* * *

Коли двері знову розчинилися, Гаррі Поттер змінився, ніби впродовж півтора хвилин минули цілі життя.

 — Запечатайте кімнату, — тихо сказав Гаррі, — і ходімо, професорко Макґонеґел.

Вона підійшла до дверей кімнати зберігання. Вона не стримала погляду — побачила висохлу кров, простирадло, що прикривало нижню половину, а верхня половина була ніби з воску, лялькою, помітила заплющені очі Герміони Ґрейнджер. Щось всередині неї знову почало схлипувати.

Вона зачинила двері.

Її пальці заворушилися на паличці, вона вимовляла слова без жодної думки — чари й захисні закляття, щоб запечатати кімнату від входу.

 — Професорко Макґонеґел, — дивним голосом сказав Гаррі, ніби він визубрив цю фразу, — у вас є мій камінь? Той, що директор дав мені? Треба його знову трансфігурувати на коштовний камінь, адже він виявився корисним.

Її очі автоматично кинулися до персня на лівому мізинчику Гаррі й помітили, що на ньому бракує коштовного каміння.

 — Я розповім про це директорові, — відповів її язик.

 — До речі, це звичайна тактика? — цим дивним голосом спитав Гаррі. — Носити щось велике, трансфігуроване на щось маленьке, й використовувати як зброю? Чи це звичайна вправа при вивченні трансфігурації?

Вона неуважно похитала головою.

 — Ну, тоді ходімо.

 — Я маю…​ — вона затнулася. — Боюся, я маю зараз зробити дещо інше. Ви можете дійти самі? Обіцяєте, що підете просто до Великої зали й щось зʼїсте, містере Поттер?

Хлопець пообіцяв (за винятком надзвичайних та непередбачуваних обставин — умова, з якою вона не сперечалася), а тоді вийшов з кімнати.

Те, що чекало попереду…​ було без сумніву не легшим, і цілком могло бути важчим.

* * *

Мінерва швидко пішла до свого кабінету. Не повільно, бо це було б нечемно.

Професорка Макґонеґел розчинила двері кабінету.

 — Мадам Ґрейнджер, — сказала вона, — містере Ґрейнджер, мені страшенно шкода…​

Розділ 92. Ролі, ч.3

Не було чого робити.

Не було що планувати.

Не було про що думати.

В порожнечі здійнявся новий найгірший спогад…​

Хлопчик-Що-Вижив-На-Відміну-Від-Своєї-Найкращої-Подруги плентався далі лункими коридорами до Великої зали. Він був цілковито виснаженим, і в його розумі почали виникати думки на кшталт спогадів про те, як Герміона йшла поряд, і безсловесних концепцій «цього більше ніколи не станеться», доки інша частина не закричала «ні» й не приструнила першу думку твердим рішенням повернути її. Тільки от голос цієї другої частини все слабшав, а першої був невтомним. Інша частина його розуму наполягала обміркувати, що саме він сказав був професорці Макґонеґел, татові й мамі, доки він старався лише прибрати їх звідси якомога швидше, і був не в найкращому ментальному стані. Ніби варто було щось вигадати, і він своїми жалюгідними здібностями все б виправив. Що тепер лишилося від його стосунків з батьками, Гаррі гадки не мав.

Він нарешті підійшов до перехрестя, де чекав старший хлопець у чорній мантії із зеленим оздобленням. Той тихо читав книжку, він стояв там, де стояв би кожен, хто хотів перехопити когось на шляху зі шкільної лікарні до Великої зали.

Гаррі, звісно, був у Плащі невидимості, він одягнув його, щойно вийшов з кабінету, ставши невразливим майже до всіх форм магічного пошуку. Не було сенсу полегшувати комусь задачу знайти та вбити його. Гаррі вже майже вирішив пройти повз та не марнувати час на спроби зʼясувати, що відбувається, але тоді він впізнав обличчя слизеринця.

Тоді Гаррі все збагнув. Ну звісно, одним з учнів, що лишалися в школі на Великодневі свята був…​

 — Ти чекав на мене, — сказав Гаррі вголос, не знімаючи Плаща.

Слизеринець відсахнувся, вдарився головою об стіну, підручник з чарів для пʼятого класу випав йому з рук, а тоді він підвів широко розплющені очі.

 — Ви…​

 — Невидимий. Так. Кажи, що хотів сказати.

Лесат Лестранж звівся на ноги, весь виявляв увагу, і випалив:

 — Мій лорде, чи правильно я вчинив…​ я гадав, що ви не хотіли, щоб я робив крок уперед перед рештою учнів, бо тоді вони могли б запідозрити про наш звʼязок…​ я вирішив, що якби ви хотіли моєї допомоги, ви б покликали мене…​

Дивовижно, скільки існувало різноманітних способів убити найкращу подругу своєю дурістю.

 — Я…​ — Лесат завагався й сказав жалюгідним голосом: — Я помилився, так?

 — Ти діяв саме так, як мав діяти за цих обставин. Це я був дурнем.

 — Мені шкода, мій лорде, — прошепотів Лесат.

 — Якби ти пішов зі мною, ти зміг би вбити троля?

Насправді, це було неправильне питання. Правильним питанням було, чи сам Гаррі вирішив би, що Лесата достатньо, і чи вилетів би він на шістдесят секунд раніше, та все одно…​

 — Я…​ Я не певен, мій лорде…​ мене не дуже терплять на дуельних практиках Слизерину, я не вивчив жести смертельного прокляття…​ чи маю я вивчити ці мистецтва, щоб ліпше служити вам, мій лорде?

 — Я й далі наполягаю, що я не твій лорд, — сказав Гаррі.

 — Так, мій лорде.

 — Хоча, — сказав Гаррі, — і це жодним чином не наказ, просто заувага. Будь-хто має вміти захищатися, а особливо ти. Я певен, що професор із захисту допоможе тобі з цим на загальних засадах, якщо ти попросиш.

Лесат Лестранж вклонився й сказав:

 — Так мій лорде, я виконаю ваші накази, якщо зможу, мій лорде.

Гаррі б пожалівся, що його неправильно зрозуміли, якби його не зрозуміли абсолютно правильно.

Лесат пішов.

Гаррі втупився в стіну.

Він і справді гадав був, що вже після половини дня міркувань знайшов усі різноманітні прояви своєї дурості.

Та, видається, з його боку це було лише черговим проявом власної пихи.

«Чи розуміємо ми свою помилку?» — холодно спитав його внутрішній слизеринець.

«Так», — подумав Гаррі.

«Твої сумніви щодо етичності взагалі не мають сенсу. Ти не обманюєш Лесата. Ти зробив саме те, що Лесат і вважає, що ти зробив. І тобі б не довелося шукати якихось виправдань, чому Лесат тобі допомагає, — ти міг би просто сказати, що він перед тобою в боргу через те, що ти його врятував від цькувальників. Це навіть можуть підтвердити шість свідків. Герміона померла, бо ти забув про надзвичайно цінний ресурс, а забув ти про Лесата через…​ що?»

«Через те, що Лесат Лестранж як посіпака видавався дещо темно-лордовим? — тихесенько пролунав у його розумі голос внутрішнього гафелпафця. — Тобто…​ напевно це рішення було переважно моїм…​»

Слизеринець не відповів словами, а почав випромінювати презирство та кидатися зображенням трупа Герміони.

«Годі!» — подумки крикнув Гаррі.

«Наступного разу, — крижаним тоном подумав слизеринець, — пропоную більше турбуватися про те, що ефективно й ефектно, і менше турбуватися про те, що видається дещо темно-лордовим».

«Взято до уваги, — подумав Гаррі, — так і робитиму».

«Ні, не робитимеш, — сказав слизеринець. — Ти понавигадуєш всілякі раціоналізації для своїх жалюгідних сумнівів. А почнеш дослухатися до мене лише коли ще один твій друг помре».

Гаррі почав хвилюватися, чи не божеволіє він. Зазвичай його розмови з голосами в голові були іншими.

Хлопчик-Що-Вижив

біль

Гаррі Веррес плентався далі сам

сумно

Гаррі йшов далі тихими коридорами.

* * *

 — Як справи в містера Поттера? — вимогливо спитав професор Квірел.

Щось видавало напруження чоловіка. Це не можна було назвати турботою — більше скидалося на хижака, що вичікує, коли буде час стрибнути. Ґрейнджери тільки-но пішли були з мадам Помфрі, як професор із захисту постукав був у двері її кабінету і, не чекаючи на відповідь, зайшов та заговорив, не давши їй вимовити ані слова. Мінерва не знала, це Гаррі Поттер перейняв таку звичку від професора із захисту — не помічати біль людей навколо, коли він думав про щось своє, чи це була якась дитяча вада, з якої цьому чоловікові не вдалося вирости.

 — Містер Поттер припинив охороняти тіло міс Ґрейнджер, — сказала вона, додавши до голосу непривітності. Вона була певна, що професор із захисту не відчував такого горя, як вона, чоловік взагалі ані слова не сказав про Герміону Ґрейнджер. І він ставив їй якісь вимоги…​ — Гадаю, він пішов на вечерю.

 — Я не питав про фізичний стан хлопця! Чи ви…​ чи він…​ — професор Квірел зробив різкий жест, ніби хотів передати концепцію, для якої в нього не було слів.

 — Не особливо, — сказала вона. Ще десь тридцять секунд, і вона накаже професорові із захисту піти з її кабінету.

Професор Квірел почав крокувати туди-сюди в її невеличкому кабінеті.

 — Міс Ґрейнджер була єдиною, до чиєї думки він і справді дослухався. Тепер, коли її немає, усі обмеження нерозсудливості хлопця усунено. Тепер я це розумію. Хто лишається? Містер Лонґботом? Містер Поттер навіть не вдає, що вони рівні. Флитвік? Його ґоблінівська кров лише вимагатиме помсти. Містер Мелфой, якщо той повернеться? Але що з того вийде? Снейп? Ходяче нещастя. Дамблдор? Пха. Події вже прямують до катастрофи, їх треба відвести з цього шляху, яким вони природно б ішли. Кого може послухати містер Поттер, з ким би він за звичайних обставин не розмовляв? Седрик Діґорі навчав хлопця, та яку він дасть пораду? Невідомо. Містер Поттер довго розмовляв з Ремусом Люпином. На нього я не зважав. Чи відомі Люпинові ті слова, ті дії, та жертва, яку треба принести, щоб відвернути хлопця з його шляху? — професор Квірел крутнувся до неї. — Ремус Люпин заспокоював тих, хто горював, втримував їх від непродуманих вчинків, доки він був в Ордені Фенікса?

 — Непогана думка, — повільно сказала вона. — Видається, містер Люпин часто вгамовував Джеймса Поттера за їхніх часів у Гоґвортсі.

 — Джеймс Поттер, — професор Квірел примружив очі. — Хлопець не надто схожий на Джеймса Поттера. Чи певні ви в успіху цього плану? Ні, це неправильне питання, ми не обмежені єдиним планом. Чи певні ви, що цього плану достатньо, і нам не треба вдаватися до інших планів? Якщо поставити питання таким чином, відповідь стає очевидною. Рух до катастрофи треба спиняти за кожної можливої нагоди.

Професор із захисту відновив крокування в межах її офісу — доходив до однієї стіни, розвертався на підборі й повертався до іншої.

 — Перепрошую, професоре, — вона навіть не намагалася приховати різкість, — та я вже досягла межі своїх можливостей на сьогодні. Ви можете йти.

 — Ви, — професор крутнувся, і вона зустрілася поглядом з його крижаними синіми очима. — Ви — перша після міс Ґрейнджер, хто мала б стримати хлопця від безрозсудства. Ви вже зробили все можливе? Ну звісно ж ні.

Та як він посмів.

 — Якщо ви все сказали, то підете звідси.

 — Чи визначив уже ваш союз, хто я насправді? — ці слова прозвучали оманливо мʼяко.

 — Насправді так. А тепер…​

Щира магія, щира міць ринула в кімнату, мов спалах блискавки, ніби грім лунав у її вухах та заглушав решту почуттів. З її столу злетіли папери — не через якийсь начаклований вітер, а через грубу силу загадкової могутності.

Тоді сила вгамувалася — лише сертифікати про смерть Герміони Ґрейнджер повзли підлогою.

 — Я Девід Монро, що бився з Волдемортом, — досі мʼяко сказав чоловік. — Почуйте мої слова. Хлопця не можна лишати в такому стані. Він стане небезпечним. Не виключено, що ви вже зробили все можливе. Та я вважаю таку подію вкрай малоймовірною — таке часто кажуть, та зрідка роблять. Підозрюю, ви зробили лише те, що й зазвичай. Не можу справді осягнути, що змушує інших вийти за свої межі, бо в мене їх ніколи й не було. Люди лишаються на диво пасивними навіть перед лицем смерті. Страх публічного осуду чи втрати засобів існування частіше змушує людей на екстраординарний вчинок — порушення власних звичок. По той бік війни Темний Лорд досягав неперевершених результатів за допомогою прокляття «Круціатус», яке він помірковано застосовував на своїх слугах з міткою, а ті могли уникнути покарання єдиним методом — досягти успіху, і там жодні виправдання на кшталт «ми зробили все можливе» не приймалися. Уявіть собі цей стан розуму, і спитайте себе, чи справді ви зробили все, що тільки можна, щоб відвернути Гаррі Поттера з його шляху.

 — Я — ґрифіндорка, і мене страх не надто спонукає, — кинула вона у відповідь. — А ви будете ввічливими в моєму офісі!

 — Я от вважаю страх чудовою мотивацією, і насправді саме страх мною наразі керує. Відомо-Хто з усіма його жахіттями, все одно не порушував певних правил. Моя професійна думка, як підготовленого майже на рівні Дамблдора й Того-Кого-Не-Можна-Називати чарівника, що хлопець посяде місце серед тих, чиї ритуали написані на надгробках народів. І це не марне занепокоєння, Макґонеґел, я вже чув слова, що викликають найсильніші побоювання.

 — Ви збожеволіли? Ви гадаєте, що містер Поттер може…​ це сміховинно. Містер Поттер не зможе…​

В її розумі виринув спогад про латку скла на сталевій кулі.

 — …​містер Поттер не стане такого робити!

 — Його свідоме рішення й не потрібне. Зрідка чарівники навмисно накликають на себе власну прикру долю. Можливо, містер Поттер не видається вам злісним. Та чи видається він вам необачним, щойно він вбʼє собі в голову якусь ціль? Я повторюю, у мене є певні причини для найсильніших з можливих тривог!

 — Ви розмовляли про це з директором? — повільно спитала вона.

 — Це було б гірше, ніж безґлуздим. Дамблдор не здатен переконати хлопця. Принаймні, він достатньо мудрий, щоб це знати й не робити гірше. У мене немає потрібного досвіду, я погано розумію стан хлопця. Саме ви…​ але ви й далі шукаєте когось, хто вас врятує, — професор із захисту повернувся до неї спиною й пішов до дверей. — Гадаю, я ліпше проконсультуюся з Северусом Снейпом. Може він і ходяче нещастя, та він про це знає, і він має краще розуміти поточний настрій хлопця. Щодо вас, мадам, уявіть, що ваше життя добігає кінця, і ви знаєте, що Британія…​ та ж ні, ви вірні не Британії, чи не так? Уявіть, ваше життя добігає кінця, і темрява жере останні стіни Гоґвортсу, що разом з вами помруть усі учні, і ви згадуєте цей день, і розумієте, що могли зробити ще щось.

Розділ 93. Ролі, ч.4

Гаррі увійшов до Великої зали, один раз роззирнувся довкола, ухопив достатньо для підтримки життєдіяльності калорій, вийшов, надягнув знову свій Плащ та знайшов якийсь закуток, де можна поїсти. Бачити інших учнів за столом…​

Відчуття відрази, коли дивишся на інших людей, — погана ознака, прокоментував гафелпафець. Не варто їх звинувачувати в тому, що в них не було всіх можливостей, які ти мав, щоб вивчити все, що ти знаєш. Бездіяльність у стресових ситуаціях не має нічого спільного з егоїзмом. Це ж упередження нормальності, як тоді, коли зіткнулися літаки на острові Тенер-щось-там, дехто з пасажирів вибіг та врятувався, але більшість просто заклякли в кріслах поки їхній літак буквально горів. Подивися, скількитобізнадобилося часу, щоб справді почати діяти.

У ненависті немає корисного призначення, сказав ґрифіндорець. Це пошкодить твій альтруїзм.

Спробуй винайти спосіб тренування, який можна використати, щоб запобігти цьому наступного разу, сказав рейвенкловець.

А я зухвало зроблю експериментальне передбачення, сказав слизеринець, запамʼятайте мої слова: ми завжди спостерігатимемо саме те, на що вказує гіпотеза, згідно з якою людей не можна врятувати, не можна навчити, і вони ніколи не зможуть допомогти нам з чимось справді важливим. Також нам потрібен якийсь спосіб підрахунку того, як часто я маю рацію.

Гаррі проігнорував голоси у своїй голові і просто зʼїв тости якомога швидше. Це був поганий спосіб харчування для щоденної практики, та поодинокі винятки не зашкодять, якщо він надолужуватиме втрачене наступного дня.

Він саме робив черговий укус, як яскрава срібна фігура фенікса випурхнула нізвідки та сказала голосом старого втомленого чоловіка:

 — Скинь свого Плаща, Гаррі. Я маю доставити тобі листа.

Гаррі прокашлявся, ковтнув шмат тосту, що пішов не туди, підвівся, зняв Плащ невидимості, голосно сказав:

 — Передай Дамблдорові, що я сказав «добре», — а потім сів та продовжив їсти свій тост.

Тост майже скінчився, коли Албус Дамблдор підійшов до Гарріного закутка, принісши згорнуті аркуші паперу в руці. Справжнього паперу, у лінію, а не чаклунського пергаменту.

 — Це…​ — почав Гаррі.

 — Від твого батька і від твоєї матері, — відповів старий чарівник. Дамблдор безмовно простяг складені аркуші, і Гаррі безмовно їх прийняв. Старий чаклун трішки завагався, а потім тихо спитав: — Професор із захисту сказав мені утриматися від порад. Я й сам так вирішив, коли обміркував це спокійно. Надто довго я не розумів чеснот мовчання. Але, якщо я помиляюся, то тільки скажи…​

 — Ви не помиляєтеся, — мовив Гаррі. Він поглянув униз на складені аркуші в лінію, йому стало млосно — тіло так повідомляло про сильно песимістичний прогноз. Не могло бути, щоб його батьки зреклися його, та й зрештою не було нічого, що вони могли б йому зробити (якась частина всередині нього досі боялася, що йому заборонять дивитися телевізор, незважаючи на те, наскільки мало сенсу в цьому тепер було). Але він вже вийшов з ролі, яку батьки приписують дітям, вважаючи їх нижчими в ієрархії. Було б нерозумно очікувати чогось іншого, окрім люті та обурення, всеосяжного, праведного гніву, коли так поводишся з тими, хто вважає себе домінуючими.

 — Після того, як прочитаєш свого листа, — почав директор, — вважаю, що тобі варто було б одразу спуститися до Великої зали, Гаррі. Ти хотів би почути те, що там буде оголошено.

 — Мене не цікавлять похорони…​

 — Ні. Не це. Будь ласка, Гаррі, прийди, щойно дочитаєш, і без свого Плаща. Ти прийдеш?

 — Так.

Старий чаклун пішов.

Гаррі довелося примушувати себе розгорнути листа. Дуже важливо було оберігати вразливих друзів та родичів від лиха. Можливо це й кліше, але наскільки Гаррі міг судити, логіка була правильною. Пошкоджені стосунки можна відновити пізніше.

Перший лист був написаний від руки і потребував від Гаррі зосередженості під час читання:

Сину,

Хай що ти прочитав у книгах, оберігати нас від лиха не єнастільки жважливим, як мати дорослих, що зможуть надати допомогу, коли ти в біді. Не сказавши нам ні слова, ти вирішив, що ми відмовимося від тебе через твою «темну сторону». Привид Шекспіра свідок — цього року я бачив речі, що ніяк не вкладаються в моє уявлення про всесвіт (подеколи мені здається, що твоя мама просто намагається мене втішити, а насправді тебе забрали органи опіки, коли мені почало здаватися, що ти вмієш чаклувати). Хоч я й не можу заперечуватиймовірністьтого, що в тебе виникла якась…​ Я досі не впевнений, як це називати, але «темна сторона» звучить надто поспішно в умовах, коли ми не знаємо, що відбувається. Чи ти впевнений, що це не паростки телепатичних умінь, — можливо, ти просто читаєш думки чарівників навколо себе? Їхні думки можуть здатися лихими для дитини, що виросла в менш божевільній цивілізації. Все це — безпідставні спекуляції, визнаю. Але ти теж не повинен вдаватися до швидких висновків.

Ось дві найважливіші речі, що я маю тобі сказати. По-перше, сину, яцілком упевненийу твоїй здатності залишатися на Світлій стороні сили так довго, як ти того бажатимеш, і я цілком упевнений, що лише цього ти й бажаєш. Якщо якийсь злий дух шепоче тобі жахливі пропозиції, просто ігноруй їх. Я відчуваюпотребунаголосити, що тобі потрібно напрацювати навичку ігнорувати цього злого духа, навіть коли він пропонує щось, що здається чудовою винахідливою ідеєю. Сподіваюся, мені не треба нагадувати про той випадок з науковим проєктом, який, визнаю, було б значно легше пояснити, якщо ти тоді страждав від демонічної одержимості.

По-друге, маю повідомити, що немає потреби боятися, що мама чи я відмовимося від тебе через твою «темну сторону». Ми не очікували, що ти отримаєш магічні сили чи розвинеш потяг до чорної магії, але ми очікували, що ти станеш підлітком. Що, якщо подивитися очима бідолашного батька, вже є достатньою підставою для хвилювання за дитину, що у віці девʼяти років була причетною до виклику загалом пʼяти пожежних автомобілів. Діти дорослішають. Не брехатиму й не казатиму, що у віці двадцяти років ти відчуватимеш ту саму близькість до нас, яку ти відчуваєш зараз. Але ми з мамою любитимемо тебе так само, навіть коли ми будемо старими, сивими й турбуватимемо роботів-прислужників у домі пристарілих. Діти завжди виростають та покидають батьків, а батьки завжди слідують за дітьми, пропонуючи корисні поради. Діти зростають, їхні характери змінюються, і вони роблять речі, яких не варто було робити з точки зору їхніх батьків, і вони зневажливо ставляться до своїх батьків, відсилають їх геть з магічних шкіл, але батьки все одно люблять їх і далі. Це є цілком природно. Хоча, якщо ти досі не досяг статевого дозрівання, а твої підліткові роки будуть пропорційно гірші за це, ми залишаємо за собою право переглянути цю думку.

Хай там що відбувається, памʼятай — ми тебе любимо й завжди любитимемо, незважаючи ні на що. Я не знаю, чи наша любов має хоч якісь магічні сили у твоєму світі, але якщо має, то не соромся скористатися нею.

Враховуючи все зазначене…​ Гаррі, зроблене тобою є неприйнятним. Гадаю, ти знаєш це. Також я знаю, що зараз не час для читання нотацій щодо цього. Але ти маєш написати нам і розповісти все, що відбувається. Я чудово розумію, чому ти хотів, щоб нас забрали зі школи, і я знаю, що ми не можемо тебе примусити до чого-небудь, але, будь ласка, Гаррі, будь розсудливим і зрозумій, якими переляканими ми маємо бути.

Хочу тобі сказати, що тобі абсолютно заборонено мати справу з будь-якою магією, яку дорослі навколо вважають хоч трішки небезпечною. Але з того, що я знаю, вчителі вашої школи щопонеділка дають всім уроки з розширеного курсу некромантії. Благаю, будь ласка, будь обережним настільки, наскільки дозволяє ситуація навколо, хай яка вона є. Попри твій дуже куций опис, ми не маємо найменшого розуміння про те, що відбувається, і, я сподіваюся, ти напишеш нам стільки, скільки зможеш. Зрозуміло, що, у якомусь сенсі, ти дорослішаєш, і яспробуюне вдавати батька з дитячої книжки, хто тільки шкодить (сподіваюся, що ти розумієш, наскільки це для мене складно). І твоя мама розповіла мені низку моторошних речей про те, як магія залишається в секреті, і до якої халепи я заведутебе, якщо буду здіймати ґвалт. Я не можу наказати тобі уникати небезпеки, бо твоя школа є небезпечною, а твій директор не дозволить тобі відрахуватися. Я не можу сказати, що тобі не варто брати на себе жодної відповідальності за те, що відбувається навколо тебе, адже поряд з тобою є інші діти в біді. Але запамʼятай, що захищати дорослихне єтвоїм моральним обовʼязком — це їхній обовʼязок оберігати тебе, і кожний хороший дорослий з цим погодиться. Будь ласка, напиши нам більше, щойно зʼявиться нагода.

Нам обом дуже кортить допомогти. Якщо є бодай щось, що ми можемо зробити, будь ласка, повідом одразу. Немає нічого гіршого, що могло б трапитися з нами, ніж дізнатися, що щось трапилося з тобою.

Люблю тебе,

Тато.

Остання сторінка містила лише це:

Ти пообіцяв мені, що не дозволиш магії забрати тебе у мене. Я виховувала тебе хлопчиком, що не порушив би обіцянки, яку він дав матері. Ти повинен повернутися неушкодженим, бо ти обіцяв.

Люблю тебе,

Мама.

Гаррі повільно опустив листа й покрокував у бік Великої зали. Його руки тремтіли, усе його тіло тремтіло, і здавалося, що забагато зусиль ішло на те, щоб не заплакати. Чого, як він вважав, не варто було робити. Він жодного разу не заплакав сьогодні. І не заплаче. Сльози означали б визнання поразки. Але це ще не кінець. Тому він не заплаче.

* * *

Їжа, яку подавали у Великій залі того вечора, була проста: тости, масло та джем, вода та апельсиновий сік, вівсянка та інша буденна їжа — жодних десертів. Дехто з учнів одягнув прості чорні мантії без кольорів свого гуртожитку. Інші ж прийшли у звичайному одязі. Це мало б спричинити суперечку, але натомість панувала тиша, окрім, хіба що, звуку того, як люди мовчки їдять. Для дискусії потрібні дві сторони, а одна з них цього вечора була не схильна до дискусій.

Заступниця директора Мінерва Макґонеґел сиділа за Високим столом і не їла. Хоч їй би це не завадило. Можливо, вона б таки поїла по деякому часі. Але вона не могла примусити себе зробити це зараз.

Для ґрифіндорців є лише один шлях. Мінерва пригадала це одразу, коли після наполегливих слів професора із захисту її розум не зміг вигадати жодної інтриги, що могла б зарадити. Це не було шляхом ґрифіндорців, чи, скоріш, вона мала б сказати, не було її шляхом — Албус наче пробував себе в інтригах…​ І втім, якщо пригадати, він не плів інтриг у час кризи — жодних хитрощів та ігор як останній засіб. Для Албуса Дамблдора, як і для неї, єдине правило in extremis — вирішити, що є правильним, та зробити це, хай чого воно тобі коштуватиме. Навіть якщо для цього треба вийти за свої межі, відійти від своєї ролі чи начхати на уявний образ себе. Ось останній засіб ґрифіндорців.

Вона побачила, як Гаррі Поттер прослизнув до Великої зали боковим входом.

Час настав.

Професорка Мінерва Макґонеґел підвелася зі стільця, поправила капелюха та повільно підійшла до кафедри перед Високим столом.

Вже майже відсутні звуки у Великій залі повністю зникли, коли всі учні повернулися в її бік.

 — До цього часу ви всі вже маєте знати, — почала вона, голос її не тримався рівно. Що Герміона Ґрейнджер загинула. Вона не сказала цих слів уголос, бо всі вони вже знають це. — Якимось чином троль проник до замку Гоґвортс, не здіймаючи тривоги від древніх охоронних чарів. Якимось чином цей троль зміг уразити ученицю, не здіймаючи тривоги з чарів аж до моменту її смерті. Проводиться розслідування щодо того, яким чином це стало можливим. Рада опікунів проводить засідання, щоб визначити, як Гоґвортс на все це відповість. З часом справедливість буде відновлено. Тим часом є й інша справа для справедливості, що має бути владнана негайно. Джордже Візлі, Фреде Візлі, будь ласка, вийдіть та станьте перед усіма.

Близнюки Візлі переглянулися на місці, де вони сиділи за ґрифіндорським столом, а потім підвелися та покрокували в її бік, повільно, неохоче. І тоді Мінерва зрозуміла, що близнюки Візлі подумали, що їх зараз виключать.

Вони справді подумали, що вона їх виключить.

Ось до чого призвів уявний образ професорки Макґонеґел, що жив в її голові.

Близнюки Візлі підійшли до кафедри, дивлячись на неї наляканими, але рішучими поглядами, і вона відчула, як і далі крається її серце.

 — Я не збираюся вас виключати, — повідомила вона, і посумнішала ще більше від здивування на їхніх обличчях. — Фреде Візлі, Джордже Візлі, оберніться до своїх однокласників, нехай вони вас бачать.

Брати Візлі, що досі видавалися здивованими, так і зробили.

Вона зібрала усю волю в кулак, та сказала те, що було правильним.

 — Мені соромно, — мовила вона, — за всі події, що сталися сьогодні. Мені соромно, що там було лише двоє вас. Соромно за те, що я зробила з Ґрифіндором. З усіх гуртожитків, саме Ґрифіндор повинен бути тим, хто прийшов би на допомогу, коли Герміона Ґрейнджер потрапила в біду, коли Гаррі Поттер кликав сміливців підтримати його. Це правда — семикласник зміг би стримувати гірського троля, поки тривають пошуки міс Ґрейнджер. І вам варто було б вірити в те, що вихователька гуртожитку Ґрифіндор, — її голос зірвався, — повірила б у вас. Коли б ви порушили її наказ, щоб вчинити правильно, в час кризи, яку вона не змогла передбачити. І причиною для вашої зневіри є те, що я ніколи вам цього не виказувала. Я й сама не вірила в чесноти Ґрифіндору. Я намагалася придушити ваш бунтівний дух замість того, щоб направити вашу хоробрість і перетворити її на мудрість. Все, що Сортувальний Капелюх вгледів у мені, що змусило його відправити мене до Ґрифіндору, — я зрадила все це. Я подала заяву про відставку з посади заступниці директора та виховательки гуртожитку Ґрифіндор.

* * *

Залунали шоковані й обурені зойки — і не тільки з боку ґрифіндорського столу. Серце Гаррі захололо в грудях. Йому треба вибігти вперед, сказати щось, він зовсім не хотів, щоб це стал…​

* * *

Мінерва вдихнула і продовжила:

 — Однак директор відхилив мої заяви, — повідомила вона. — Тому я служитиму далі й спробую виправити все, що я накоїла. Я повинна знайти, у який спосіб навчити моїх учнів чинити правильно. Не так, як буде безпечніше, не так, як буде легше, не так, як наказали. Якщо все, чого я спроможна навчити вас, це здавати ваші роботи вчасно, то з тим самим успіхом могло б і не бути гуртожитку Ґрифіндор. Цей шлях буде значно складнішим для мене і, можливо, для всіх нас. Але тепер я знаю, що до цього я обирала лише легкий шлях.

Вона зійшла з кафедри і підійшла до місця, де стояли близнюки Візлі.

 — Фреде Візлі, Джордже Візлі, — заговорила вона, — ви обидва не завжди чинили правильно. Шлях мудрості лежить не в обурливій та марній непокорі авторитету. І все ж сьогодні ви виявилися єдиними з нашого гуртожитку, кого не зіпсували мої помилки. Бо ви вчинили правильно: не підкорилися страху бути виключеними й ризикнули життям, виходячи проти гірського троля. За вражаючу сміливість, що робить честь вашому роду, я нагороджую кожного з вас двома сотнями очок для Ґрифіндору.

Знову шок на їхніх обличчях, знову біль ріже ножем її серце.

Вона повернулася до інших учнів.

 — Я не дам жодних очок Рейвенклову, — подовжила вона. — Підозрюю, що містер Поттер не захоче їх. Якщо ж я помиляюся, він може виправити мене й взяти стільки очок гуртожитку, скільки забажає. Але, якщо це чогось і варте, містере Поттер, мені…​ — голос підвів її. — Мені шкода…​

* * *

 — Зупиніться! — закричав Гаррі, і потім знову: — Зупиніться, — слова застрягали в його горлі. — Ви не мусите, професорко, — щось всередині нього викручувалося, погрожуючи розірвати його зсередини, ніби руки велетня, що роздирають його навпіл. — І…​ І вам не варто забувати про Сьюзен Боунз та Рона Візлі — вони теж допомагали, вони теж мають отримати очки гуртожитків…​

 — Міс Боунз та молодший Візлі? — перепитала професорка Макґонеґел. — Рубеус нічого про них не говорив…​ Що ж вони зробили?

 — Міс Боунз спробувала оглушити містера Геґріда, коли той намагався зупинити мене, а містер Візлі поцілив закляттям у Невіла, коли Невіл пішов мені наперекір. Вони обидва мають отримати очки, і…​ і Невіл також, — до цієї миті Гаррі не уявляв, як Невіл має почуватися зараз, але в ту ж мить як він про це подумав, він зрозумів, — адже Невіл спробував хоч якось діяти. Навіть якщо його дії й не були правильними. Бо діяти правильно — це наступний урок, який треба засвоїти після того, як навчишся діяти взагалі.

 — Десять очок Гафелпафу, міс Боунз, — сказала професорка Макґонеґел, її голос надломився посередині. — Десять очок Ґрифіндору, Роне Візлі. Сьогодні ваша родина повинна надзвичайно пишатися собою. І десять очок Гафелпафу для Невіла Лонґботома за спробу зупинити містера Поттера та зробити те, що він вважав правильним…​

 — Ви не повинні! — вигукнув молодий голос з боку гафелпафського столу, і пролунав гучний звук тамування подиху.

Гаррі поглянув у той бік, але потім швидко перевів погляд назад до професорки Макґонеґел і промовив так рівно, як тільки міг:

 — Насправді Невіл має рацію — ви не можете нагороджувати буквально нулем очок за те, що ти діяв правильно, бо це посилає неправильний сигнал. Натомість, варто дати пʼять очок, враховуючи, що він був напівдорозі.

Якусь мить видавалося, що професорка Макґонеґел не могла знайти, що на це відповісти, але потім вона спрямувала погляд у бік Невіла і виголосила:

 — Як бажаєте, містере Поттер. Що ще, міс Боунз?

Гаррі подивився у той бік і побачив, що Сьюзен Боунз вийшла вперед, витираючи очі. Гафелпафка промовила:

 — Насправді…​ Професорко Макґонеґел…​ Генерал Поттер цього не бачив…​ Але капітан Візлі і я були не єдині, хто став на шляху містера Геґріда, коли він втік. До того, як старші учні нас зупинили. Але ми змогли сповільнити містера Геґріда на якусь мить, щоб генерал Поттер зміг вирватися.

 — Ви мусите дати їм очки також, — сказав Рон Візлі з ґрифіндорського стола. — Або я їх теж не візьму.

 — Хто ще? — спитала професорка Макґонеґел, її голос не тримався рівно.

Семеро інших дітей піднялося.

Що саме там наш слизеринець передбачав про те, що нічого ніколи не спрацює? спитав гафелпафець.

Щось всередині Гаррі надломилося так, що йому довелося зібрати всі сили, щоб не розклеїтися зовсім.

* * *

Коли все було сказано і все було зроблено, Мінерва пішла до місця де стояв Гаррі Поттер. Хоч це й не було її кращим умінням, вона встановила чари, що не давали нікому їх бачити, і заглушила всі звуки наступною думкою.

 — Ви не мусили…​ — почав Гаррі Поттер, — Ви не мусили того казати…​ — він звучав начебто він задихався. — П-професорко, все, що я вам наговорив, було болючим, сповненим ненависті і неправильним…​

 — Я знала це, Гаррі, — мовила вона. — Незважаючи на це, я мала б діяти краще.

У її грудях було якесь відчуття легкості: наче зістрибнула зі скелі, і твої ноги більше не мають тримати твоє тіло прямо. Вона не була впевнена, що зможе це зробити, вона не знала шляху, і все ж, вперше здавалося, що Гоґвортс не стане сумною тінню себе минулого, коли вона стане директоркою.

Гаррі витріщився на неї, потім зробив дивний звук, який начебто силою вирвався з його горла, і закрив обличчя руками.

Вона стала на коліна й обійняла його. Це могло бути неправильним, але також могло бути й правильним, і вона не дала цій невизначеності спинити себе. Настав час їй навчатися ґрифіндорської хоробрості, щоб вона потім змогла навчати інших.

 — Колись у мене була сестра, — прошепотіла вона. Тільки це, нічого більше.

* * *

Просто, щоб бути певним, промовила якась частина Гаррі, поки решта його хлипала в руки професорки Макґонеґел, це ж не значить, що ми прийняли смерть Герміони, адже ні?

НІ! підтвердила решта його, кожна частинка його розуму в одностайній згоді — і тепла, і холодна, і прихована незламна сталь. Ніколи-ніколи, до кінця днів.

* * *

І древній чаклун, якому ті чари не могли перешкодити, споглядав їх обох: відьму та плачучого молодого чарівника. Албус Дамблдор усміхався з дивним сумним поглядом, наче хтось, хто щойно пройшов крок до наміченої цілі.

* * *

Професор із захисту спостерігав за ними обома: жінкою та хлопчиком, що плакав. Його погляд був дуже холодним та дуже замисленим.

Він знав, що цього буде замало.

* * *

І тільки наступного ранку виявилося, що тіло Герміони Ґрейнджер зникло.

Розділ 94. Ролі, ч.5

Перша зустріч:

О 6:07 ранку 17 квітня 1992-го року сонце тільки піднімалося з-за горизонту, освітлюючи замок Гоґвортс. Промені, проникаючи через запнуті завіси рейвенкловського гуртожитку для хлопчиків-першокласників, давали мʼяке світло, багряно-жовте на світанку та злегка змінене білою тканиною на вікнах, але ще недостатньо сильне, щоб розбудити хлопців, що звикли до зимового графіку.

В одному з кількох ліжок Гаррі Поттер спав, як сплять лише вщент виснажені люди.

Двері тихо відчинилися.

Силует тихо перетнув кімнату.

Цей силует підійшов до Гарріного ліжка.

Він поклав руку на плече сплячого хлопчика, від чого той зірвався та зойкнув.

Ніхто інший не прокинувся.

 — Містере Поттер, — пискнув маленький чоловік. — Директор просить вашої негайної присутності.

Хлопчик повільно сів на ліжку, перебираючи руками під ковдрою. Він очікував був, що почуватиметься значно гірше, прокинувшись зранку. Це здавалося…​ неправильним, що його мозок зараз працював, що його думки все ще рухалися, що він не був недієздатним й не плакав принаймні тиждень. Хлопчик знав, що це була звичайна адаптаційна реакція, бо мізки еволюціонували, щоб саме так реагувати. Його темна сторона, певно, цього б не зробила. Навіть якщо так, то все одно здавалося неправильним бути живим та з ясним розумом цього ранку.

Але його рішення воскресити Герміону Ґрейнджер відчувалося…​ достатнім, наче він вже робив все правильно, звернув на потрібну доріжку, і її можна було повернути, і це все що було потрібно, щоб журба відступила. Більше нічого не треба було вирішувати, жодної неоднозначності, жодних конфліктів, що його роздирали б, і жодної потреби памʼятати те, що він бачив…​

 — Уже вдягаюся, — мовив Гаррі.

Професор Флитвік вимушено, але все ж заперечив своїм високим тоном:

 — Директор наказав доставити вас до його кабінету негайно, без затримок, містере Поттер. Перепрошую.

Менше ніж за хвилину Гаррі (професор Флитвік відправив його прямісінько до кабінету директора через внутрішню систему флу Гоґвортсу), досі в самій піжамі, опинився перед Албусом Дамблдором. Заступниця директора також сиділа там у кріслі, і майстер зіллєваріння теж блукав там серед дивних пристроїв та був зненацька заскочений з роззявленим від позіхання ротом появою Гаррі з каміна.

 — Гаррі, — мовив директор без вступних промов, — перш, ніж я скажу те, що маю сказати далі, я повідомляю тобі, що Герміона Ґрейнджер справді загинула. Охоронні чари зафіксували це та повідомили мене. Самі стіни казали, що відьма загинула. Я перевірив її тіло на місці, і це були справжні смертні останки Герміони Ґрейнджер, а не якоїсь ляльки чи двійника. Немає жодного відомого магії способу скасувати смерть. Тепер, коли все це було сказано, повідомляю, що останки Герміони Ґрейнджер наразі зникли з камери зберігання, до якої їх розмістили, та де ти їх охороняв. Це ти їх забрав, Гаррі Поттере?

 — Ні, — відповів Гаррі, звузивши очі.

Кинутий в бік Северуса погляд показав, що той дуже прискіпливо спостерігає за ним.

Погляд Дамблдора теж був пронизливим, але не ворожим.

 — Чи тіло Герміони Ґрейнджер у твоєму володінні?

 — Ні.

 — Чи ти знаєш де воно зараз перебуває?

 — Ні.

 — Чи ти знаєш, хто його взяв?

 — Ні, — відповів Гаррі і завагався. — Окрім деяких очевидних ймовірнісних спекуляцій, що не мають під собою жодних конкретних знань.

Старий чаклун кивнув.

 — Чи ти знаєш, навіщо його викрали?

 — Ні. Окрім деяких очевидних спекуляцій і так далі.

 — І яких саме? — різкий погляд древніх очей.

 — Якщо ворог помітив, коли ви бігли проконсультуватися з близнюками Візлі під час уроку, коли Герміону заарештували, і дізнався про ту чарівну карту, що, як ви стверджуєте, було викрадено, то ворог міг поцікавитися, чому я охороняв тіло Герміони Ґрейнджер. Моя черга. Це ви влаштували смерть Герміони в надії повернути гроші від Луціуса?

 — Що? — випалила професорка Макґонеґел.

 — Ні, — відповів старий чарівник.

 — Чи ви знали чи підозрювали, що Герміона Ґрейнджер може загинути?

 — Я не знав. А щодо підозр, то я спробував захистити її від Волдеморта наскільки міг. Я не бажав її смерті, не хотів дати цьому статися, не мав намірів отримати вигоду з цього, Гаррі Поттере. А тепер покажи мені свого капшучка.

 — Він у моїй валізі…​ — почав Гаррі.

 — Северусе, — звернувся старий чарівник, і майстер зіллєваріння ступив уперед, — перевір і його валізу також, кожне відділення.

 — На моїй валізі є захисні чари.

Северус Снейп невесело вишкірився та зробив крок у зелене полумʼя.

Дамблдор витяг свою довгу темно-сіру паличку та почав махати нею близько до Гарріного волосся, виглядаючи неначе маґл з металошукачем. Коли Дамблдор дійшов до шиї Гаррі, він зупинився.

 — Самоцвіт на твоєму персні, — вимовив Дамблдор. — Це більше не чистий діамант. Він коричневий, кольору очей Герміони Ґрейнджер та кольору її волосся.

Раптова напруга наповнила кімнату.

 — Це камінь мого батька, — почав Гаррі. — Трансфігурований, як завжди. Я змінив його на згадку про Герміону…​

 — Мені потрібно переконатися у цьому. Зніми цього персня, Гаррі, та поклади його на мій стіл.

Повільно Гаррі так і зробив, вийнявши самоцвіт та відкладаючи сам перстень в інший бік стола.

Дамблдор направив паличку на самоцвіт і…​

Великий, непримітний сірий камінь підстрибнув у повітря від сили його раптового розширення, врізався у якийсь невидимий барʼєр у повітрі над ним, і потім упав з гучним тріском на директорський стіл.

 — Тепер мені знадобиться ще пів години, щоб трансфігурувати його знову, — спокійно прокоментував Гаррі.

Дамблдор відновив обшук. Гаррі довелося зняти лівого черевика та свого персня з пальця ноги, що був його летиключем на випадок, якщо його викрадуть і виведуть поза зону дії чарів Гоґвортсу (і не зведуть проти-являльних, проти-летиключевих, проти-феніксових та проти-часоворотних чарів, що, як Северус запевнив Гаррі, будь-хто з ключових смертежерів точно зробив би). Було перевірено, що магія, яку випромінював перстень, — це справді магія летиключа, а не магія трансфігурації. Решту Гаррі проголосили чистою.

Незадовго після того майстер зіллєваріння повернувся, принісши Гарріного капшучка та деякі інші магічні речі, що були у Гарріній валізі. Все це було також оглянуто директором, одне за одним, до кожної дрібнички з аптечки.

 — Тепер можна йти? — спитав Гаррі, коли все скінчилося, намагаючись вкласти якомога більше холоду у свій голос.

Він підібрав свого капшучка та почав процес згодовування сірої каменюки всередину. Порожній перстень повернувся на його палець.

Старий чаклун видихнув, вкладаючи паличку назад у рукав.

 — Мені справді шкода, — виголосив він. — Але я мав переконатися. Гаррі…​ Темний Лорд забрав останки Герміони Ґрейнджер, здається. Я не можу вигадати, яким чином це може принести йому користь, хіба що він може прислати її труп до тебе у вигляді інферія. Северус видасть тобі деякі зілля, що ти повинен мати при собі. Будь же попередженим та готовим зробити те, що треба.

 — Чи інферій матиме розум Герміони?

 — Ні…​

 — Тоді це буде не вона. Я можу піти? Хоча би, щоб переодягти піжаму.

 — Також є інші новини — я не заберу багато часу. Охоронні чари Гоґвортсу зафіксували, що жодна жива істота не проникла всередину, а також що Герміону Ґрейнджер убив професор із захисту.

 — Гм, — прогудів Гаррі.

Думка 1: Але ж я бачив, як троль убив Герміону.

Думка 2: Професор Квірел змінив мою памʼять та розставив все так, як це побачив Дамблдор, коли зʼявився.

Думка 3: Професор Квірел не міг цього зробити, бо його магія не може торкатися моєї. Я бачив це в Азкабані…​

Думка 4: Чи можу я довіряти своїй памʼяті?

Думка 5: В Азкабані безсумнівно сталася якась катастрофа. Нам би не знадобилася ракета, якби професор Квірел не знепритомнів, і чому б йому бути непритомним, якщо тільки не…​

Думка 6: А чи був я взагалі в Азкабані?

Думка 7: Я точно десь практикувався контролювати дементорів до того, як налякав того дементора під час Чарверсуду. І осьцебуло у газетах.

Думка 8: Чи я точно пригадую газети?

 — Гм, — знову прогудів Гаррі. — Це закляття має справді бути непрощенним. Ви справді думаєте, що професор Квірел міг змінити мою памʼять…​

 — Ні. Я повернувся назад у часі та встановив певні пристрої, щоб записати останню битву Герміони, яку я не спроможний переглядати наодинці, — старий чарівник справді виглядав дуже похмуро. — Твоя здогадка справді правильна, Гаррі Поттере. Волдеморт зіпсував усе, що ми дали Герміоні для її захисту. Її мітла лежала звичайною палкою в її руках. Її плащ-невидимка не приховував її. Троль ступив на сонячне світло неушкоджений. Це була не бродяча істота, а націлена зброя. І, справді, троль її вбив, однією лиш силою, тому мої чари, що мали виявити використання ворожої магії, не спрацювали. Професора із захисту й поряд не було.

Гаррі ковтнув, закрив очі та подумав.

 — Отже це була спроба підставити професора Квірела. Якимось чином. Видається, наче це було modus operandi ворога. Троль зʼїдає Герміону Ґрейнджер, перевірка охоронних чарів, о, дивіться, це зробив професор із захисту, як і минулого року…​ ні. Ні, такого не може бути.

 — Чому ні, містере Поттер? — спитав майстер зіллєваріння. — Це досить очевидно, як на мене…​

 — У цьому й полягає проблема.

Ворог розумний.

Повільно сонний туман відступав від Гарріного розуму, і, після повноцінного сну, його мозок міг бачити речі, що не були такими очевидними за день до того.

Згідно з стандартною літературною конвенцією, ворог не повинен спостерігати за тим, що ти робиш, саботувати всі магічні предмети, що ти передав, та відправляти троля невиявного настільки, що герої не можуть зрозуміти, як це було можливо навіть опісля, так, що ти зовсім не зможеш себе захистити. У книжках фокус зазвичай залишається на головних героях. Отже мати ворога, що обійшов усю роботу протагоніста в результаті планування та дій, вчинених поза літературним фокусом, було б diabolus ex machina та драматично незадовільним.

Але у реальному житті вороги вважають, що це вони є головними персонажами, і вони теж будуть розумні, і обмірковуватимуть все наперед, навіть якщо ти не бачитимеш, як вони це роблять. Ось чому все це відчувалося незвʼязним, з незрозумілими частинами та начебто незбагненним. Що відчував Луціус, коли Гаррі погрожував Дамблдорові зруйнувати Азкабан? Що відчували аврори над Азкабаном, дивлячись, як мітла здіймається вгору на факелі?

Ворог розумний.

 — Ворог прекрасно знав, що ви повернетеся у часі, щоб подивитися, що насправді відбудеться з Герміоною, враховуючи, що троль, проникнувши у Гоґвортс, показує нам можливість обійти охоронні чари. — Гаррі заплющив очі, міркуючи сильніше, намагаючись поставити себе на місце ворога. Чому б він, або його темна сторона вчинила щось таке…​ — Передбачалося, що ми маємо прийти до висновку, що у ворога є контроль над тим, що нам кажуть охоронні чари. Але насправді ворог здатен на це лише з великими складнощами чи в особливих умовах. Вони намагаються створити видимість всемогутності, — як зробив би і я. — Пізніше, гіпотетично, охоронні чари б показали, що професорка Сіністра вбила когось. Ми б подумали, що охоронні чари було знову зламано, але, насправді, на професорці Сіністрі було б застосовано виманологію, і це вона насправді скоїла вбивство.

 — Якщо тільки це не є в точності тим, що Темний Лорд очікує, що ми вирішимо, — сказав Северус Снейп, його брови зморщилися від концентрації. — В такому разі він справді має контроль над охоронними чарами, і професорка Сіністра буде невинною.

 — Темний Лорд справді використовує плани дій з такою великою кількістю рівнів ме́та…​

 — Так, — відповіли Дамблдор та Северус.

Гаррі відсторонено кивнув.

 — Тоді це може бути або сценарій, у якому ми повинні вирішити, що охоронні чари кажуть нам правду, коли вони брешуть, або сценарій, у якому ми повинні вирішити, що чари брешуть, коли вони нам кажуть правду, в залежності від рівня, на якому, як наш ворог очікує, ми зупинимося. Але ж якщо ворог планує примусити нас довіритися чарам…​ Ми би довірилися їм усе одно, за умови, що ми не мали б жодної причини їм не довіряти. Тому немає потреби проходити весь шлях, щоб підставити професора Квірела у такий спосіб, що ми мали б збагнути, що ми й мали б за планом розкрити, щоб примусити нас заглибитися у ме́та…​

 — Не зовсім так, — заперечив Дамблдор. — Якщо Волдеморт не повністю заволодів охоронними чарами, тоді ці чари мали б вважати, що хтось із професорського складу це вчинив. Інакше вони б спрацювали на травмуванні міс Ґрейнджер, а не тільки після її смерті.

Гаррі підняв руку та почесав над бровою — якраз під волоссям.

Добренько, серйозне питання. Якщо ворог настільки розумний, якого біса я досі живий? Це що — насправді так важко когось отруїти? Чи існують чари та зілля, що можуть зцілити мене від будь-чого, що могло б потрапити до мого сніданку? Чи зафіксували б це охоронні чари, відстежили б слід магії вбивці?

Чи, можливо, мійшраммістить фрагмент душі, що утримує Темного Лорда на цьому світові так, що він не бажає мене вбивати? Натомість він намагається відіслати усіх моїх друзів, щоб послабити мій дух настільки, що він зможе взяти під контроль моє тіло? Це б пояснило справу з парселмовою. Сортувальний капелюх може бути неспроможний виявляти філактерієво-лічеві штуки. Очевидна проблема 1: темний лорд скоріш за все створив свою філактерієво-лічову штуку в 1943му році вбивши як-же-її-звали та підставивши містера Геґріда. Очевидна проблема 2: не існує такої штуки, як душа.

Хоча Дамблдор також вважав, що моя кров є ключовим інгредієнтом для ритуалу відновлення повної сили темного лорда, що вимагає тримати мене живим до того моменту…​ О, нарешті підбадьорлива думка.

 — Що ж…​ — мовив Гаррі. — У одному я точно певен.

 — І у чому ж?

 — Невіла треба забрати з Гоґвортсу негайно. Він — очевидна наступна мішень, і жоден першокласник не зможе пережити напад такої сили. Нам пощастило, що Невіла не вбили вчора ввечері, — ворогу не треба чекати, поки ми вийдемо з трауру, щоб зробити наступний хід, — чому ворог не ударив, доки ми думали про інше?

Дамблдор обмінявся поглядами з Северусом і потім з несподівано стриманим виразом професорки Макґонеґел.

 — Гаррі, — почав старий чаклун, — якщо ти відправиш від себе всіх своїх друзів, це буде те ж саме, що і якби Волдеморт…​

 — Зі мною все буде добре. Я зможу прожити без Невіла декілька додаткових місяців. Ви ж все одно не збиралися примусити залишитися всіх моїх друзів на все літо, і, навіть якщо так, це не є достатнім виправданням для того, щоб дозволити вбити його. Професорко Макґонеґел…​

 — Я цілком згодна, — перебила шотландська відьма. Вона нахмурилася. — Я надзвичайно згодна. Я згодна з цим настільки, що…​ Я не можу знайти спосіб виразити це, Албусе…​

 — Настільки, що ви готові самостійно його вигнати, незважаючи на те, що можуть подумати, бо сказати опісля, що ви лише виконували накази, не буде виправданням, якщо Невіла вбʼють? — допоміг Гаррі.

Професорка Макґонеґел на якусь мить заплющила очі.

 — Так, і, безсумнівно, має існувати спосіб бути відповідальним без використання погроз односторонніх дій.

Директор зітхнув:

 — У цьому немає потреби. Іди, Мінерво.

 — Чекайте, — втрутився майстер зіллєваріння, якраз коли професорка Макґонеґел, рухаючись поспіхом, потягла щіпку зеленого порошку флу з вази. — Нам не варто привертати увагу до хлопчика так, як директор привернув її до близнюків Візлі. Було б мудріше, гадаю, якби бабуся містера Лонґботома забрала його з Гоґвортсу. Нехай він поки що залишається у вітальні — здається, Темний Лорд не може діяти настільки відкрито.

Знову був довгий обмін поглядами між ними чотирма, і, нарешті, Гаррі кивнув, а за ним і професорка Макґонеґел.

 — В такому разі, — порушив тишу Гаррі. — Я певен у ще одній речі.

 — І в чому ж? — перепитав Дамблдор.

 — Мені конче потрібно відвідати вбиральню, і я з радістю змінив би цю піжаму на щось інше.

* * *

 — Поміж іншим, — почав Гаррі, коли вони виникли з флу у порожній кабінет вихователя Рейвенклову. — Одне швидке питання, що я хотів поставити вам наодинці. Той меч, що близнюки Візлі витягли з Сортувального капелюха. То ж був меч Ґрифіндора, чи не так?

Старий чарівник повернувся, вираз його обличчя не змінився:

 — Що змусило тебе подумати таке, Гаррі?

 — Сортувальний капелюх вигукнув «Ґрифіндор!» саме перед тим, як передати його. Меч мав рубінове навершя та золотий напис на лезі, що латиною означає «Нічого краще». Просто інтуїція.

 — Nihil supernum, — мовив старий чарівник. — Це не зовсім те, що малося на увазі.

Гаррі кивнув:

 — Мгм. Що ви з ним зробили?

 — Я забрав його там, де він упав, та сховав у безпечному місці, — відповів старий чарівник. Він суворо поглянув на Гаррі. — Сподіваюся, що ти не жадаєш його для себе, юний рейвенкловцю?

 — Зовсім ні, просто хочу переконатися, що ви не забрали його у законних власників на постійній основі. То виходить, що близнюки Візлі — спадкоємці Ґрифіндора?

 — Спадкоємці Ґрифіндора? — перепитав Дамблдор, виглядаючи здивовано. Тоді старий чаклун посміхнувся, блакитні очі замерехтіли. — О, Гаррі, може Салазар Слизерин і вбудував Таємну кімнату в Гоґвортс, але Ґодрик Ґрифіндор не був схильний до такої екстравагантності. Ми ж бачили лише, що Ґодрик залишив свого меча на захист Гоґвортсу на випадок, якщо гідний учень стикнеться з ворогом, якого не зможе здолати наодинці.

 — Це не теж саме, що просто сказати «ні». Не думайте, що я не помітив, що ви так і не сказали «ні».

 — Я не жив у ті роки, Гаррі, і я не знаю всього, що Ґодрик Ґрифіндор міг зробити чи не зробити…​

 — Чи ви приписуєте більше ніж пʼятдесят відсотків субʼєктивній імовірності того, що існує щось на кшталт спадкоємця Ґрифіндора, і що один чи обидва близнюки Візлі — це вони. «Так» або «ні», ухиляння означатиме «так». Вам не вдасться мене відволікти, незважаючи на те, наскільки сильно мені треба відвідати вбиральню.

Старий чаклун зітхнув:

 — Так, Фред та Джордж Візлі — спадкоємці Ґрифіндора. Я благаю тебе не розповідати їм цього — ще зарано.

Гаррі кивнув та розвернувся, щоб піти.

 — Я здивований, — промовив Гаррі. — Я небагато читав про життя Ґодрика Ґрифіндора. Близнюки Візлі — вони…​ кльові у багатьох сенсах, але вони не відповідають образу Ґодрика з історичних книжок.

 — Тільки вкрай горда й пихата людина, — тихо промовив Дамблдор, повернувшись в бік флу, що вже розгорався зеленим полумʼям, — вважатиме, що його нащадки мають бути такими ж, як і він, а не такими, яким він хотів би бути.

Директор ступив у зелений вогонь та зник.

* * *

Друга зустріч (у затишному закутку неподалік вітальні Гафелпафу):

Обличчя Невіла Лонґботома скривилося наче від муки, коли він говорив у пустоту, до порожнього повітря.

 — Серйозно, — відповіло йому порожнє повітря. — Я закутався у плащ-невидимку з додатковими проти-виявними чарами, щоб пройти коридорами, бо не хочу, щоб мене вбили. Мої батьки одразу б витягли мене з Гоґвортсу, якби тільки директор дозволив. Невіле, те, що ти залишиш Гоґвортс, є здоровим ґлуздом — це не має нічого спільного з…​

 — Я зрадив тебе, генерале, — промовив Невіл голосом настільки глухим, наскільки одинадцятирічний хлопчик тільки міг. — Я навіть не діяв як хаосит. Я підкорився авторитету та спробував примусити підкоритися й тебе. Як ти там казав про те, що у Легіоні Хаосу солдат, що уміє тільки виконувати накази, нічого не вартий?

 — Невіле, — твердо почало говорити порожнє повітря. Рішучий тиск двох рук відчувся через тонку тканину на плечах Невіла. Голос присунувся ближче до нього. — Ти не сліпо підкорився авторитетові, ти намагався захистити мене. Це правда, що у цьому хаотичному світі солдати, що тільки й можуть слідувати правилам та наказам, нікчемні. Але солдати, хто слідують правилам заради захисту їхніх друзів…​

 — Трішки кращі, ніж нікчемні? — гірко вимовив Невіл.

 — Значно кращі, ніж нікчемні. Невіле, ти зробив помилку у судженнях. Це коштувало мені приблизно шістьох секунд. Можливо, травми Герміони були б менш фатальними, але навіть якщо так, я не думаю, що шести секунд вистачило б тролю, щоб відкусити ще шмат від Герміони. У альтернативному світі, де ти мені не перешкоджаєш, Герміона все одно помирає. У той же час, я можу не сходячи з місця назвати перший десяток варіантів, при яких Герміона була б жива, якби я не був дурним…​

 — Ти? Так ти ж побіг одразу по неї. А я — той, хто намагався тебе спинити. Якщо у цьому хтось і винен, то це я, — гірко промовив Невіл.

Порожнє повітря затихло на мить.

 — Ого, — нарешті заговорило порожнє повітря. — Ого. Мушу сказати, що це виставляє все у зовсім іншому світлі. Я спробую пригадати це наступного разу, коли відчую потяг винити себе за щось. Невіле, термін з літератури для цього — «егоцентричне упередження». Він означає, що ти переживаєш все зі свого життя, але ти не можеш переживати все, що відбувається в навколишньому світі. Тоді відбувалося більше, значно більше усього, ніж просто твій виступ проти мене. Ти будеш тижнями пригадувати те, що ти зробив протягом тих шести секунд, як я бачу, але ніхто більше про це не думатиме. Інші люди проводять значно менше часу, думаючи про твої помилки, ніж ти сам, тільки тому, що ти не є центром їхніх світів. Я гарантую тобі, що нікому, окрім тебе, навіть на гадку не спало звинуватити Невіла Лонґботома за те, що сталося з Герміоною. Ні на частку секунди. Ти поводишся, якщо пробачиш мені цей вираз, як дурник маленький. А тепер замовкни та прощаймося.

 — Я не хочу прощатися, — відповів Невіл. Його голос тремтів, але він стримався, щоб не заплакати. — Я хочу залишитися тут та разом з тобою битися проти…​ проти всього, хай що тут не відбувається.

Порожнє повітря наблизилося до нього та охопило обіймами, і голос Гаррі Поттера прошепотів:

 — Не пощастило.

Розділ 95. Ролі, ч.6

Третя зустріч

(10:31 ранку, 17 квітня 1992го року)

Прийшла весна. У ранковому повітрі досі відчувалися останні подихи зими. Нарциси розцвіли посеред молодої трави лісу: ніжні жовті пелюстки з золотою серединкою безвільно звисали з мертвого сірого стебла, пошкодженого чи вбитого одним з тих морозів, що частенько трапляються в квітні. У Забороненому лісі водяться досить дивні істоти: щонайменше кентаври та єдинороги, також до Гаррі доходили безпідставні чутки про вовкулаків. Та з усього прочитаного Гаррі про справжніх вовкулаків випливало, що в цьому не було жодної дрібки сенсу.

Гаррі не наважувався підходити хоч трохи до Забороненого лісу, бо не було потреби ризикувати. Він, невидимий, крокував повз більш звичні життєві форми дозволених гаїв: паличка напоготові, мітла привʼязана за спиною для легкого доступу — про всяк випадок. Насправді ж він не був наляканим. Гаррі подумав, що це дивно, що він не відчував страху. Був стан постійної пильності, готовності битися або тікати — і це не було обтяжливим, навіть не здавалося незвичним.

Гаррі йшов краєм дозволених гаїв, його нога жодного разу не наближалася до второваного шляху, де його могли б легко знайти, але водночас він гуляв так, щоб весь час бачити вікна Гоґвортсу. Гаррі встановив будильника на своєму механічному годиннику, щоб той повідомив, коли почнеться обідній час, бо він не міг подивитися на своє запʼястя через невидимість та все оце. Знову ж виникало питання, як його окуляри можуть працювати, коли він накритий Плащем невидимості. Згідно з законом виключеного третього, або ж родопсинові комплекси в його сітківці поглинають фотони та перетворюють їх на нейронні сигнали, або ж ці фотони проходять прямісінько через його тіло назовні, третього не дано. Справді здається, що з великою ймовірністю плащі-невидимки дозволяють носіям бачити назовні, поки знаходяться невидимими, бо, на якомусь фундаментальному рівні, заклинатель не хотів, а несвідомо вірив у те, як повинна працювати невидимість.

Тут спадало на думку питання, чи хтось уже пробував за допомогою Конфундусу чи виманології неявно вірити й сприймати як належне, що «Виправлятус усілякус» є простим заклинанням для першокласників, а потім спробувати його винайти.

Чи, навіть, знайти гідного маґлородця у країні, де їх не визначають, як чарівників, та розповісти йому комплексну, всеосяжну брехню, підробити відповідні свідчення та сфабрикувати історію так, що з самого початку у нього буде зовсім інше уявлення того, що можливо з магією. Але, очевидно, йому доведеться вивчити певну кількість заклинань ще до того, як пробувати винайти власні…​

Це може не спрацювати. Напевно, існували божевільні від природи чаклуни, що вірили у власну божественність, але все ж не змогли стати богами. Мабуть, навіть божевільний чаклун вірив, що заклинання для вшестя мало б бути грандіозним, драматичним ритуалом, а не якимось ретельно вивіреним змахом палички та вимовлянням «Ставатус богомус».

Гаррі вже майже не мав сумнівів, що так просто нічого не вийде. Але справжнє питання тут — чому б ні? Який стереотип завчив його мозок? Чи можна наперед передбачити справжню причину?

Легкий холодок занепокоєння пройшов крізь Гаррі, а потім — доторк неспокою, поки він розмірковував про це питання. Безіменна стурбованість загострилася, стала сильнішою…​

Професоре Квірел?

 — Містере Поттер, — мʼякий голос промовив позаду нього.

Гаррі крутнувся, а його рука під плащем потяглася в бік часовороту. Знову принцип бути готовим тікати будь-якої миті видавався чимось буденним.

Повільно, з порожніми долонями, повернутими, щоб їх було видно, професор Квірел крокував у його бік через ліс, йдучи напряму від гоґвортського замку.

 — Містере Поттер, — знову мовив професор Квірел, — я знаю, що ви тут. Ви знаєте, що я знаю, що ви тут. Я маю з вами поговорити.

Гаррі нічого не відповів. Професор Квірел так і не сказав до чого все це, та й ранкова прогулянка краєм залитого сонцем лісу породила в Гаррі мовчазний настрій.

Професор Квірел ступив трішки вліво, потім крок уперед, ще один вправо. Він нахилив голову з виглядом, наче щось прораховував, а потім закрокував прямісінько туди, де стояв Гаррі, зупинився у кількох кроках так, що лиховісне передчуття злетіло до крайньої висоти терпимості.

 — Ви досі налаштовані рухатися вашим курсом? — запитав професор Квірел. — Тим, про який ви говорили вчора?

Гаррі знову не відповів.

Професор Квірел зітхнув.

 — Я стільки всього зробив для вас, — продовжив чоловік. — Хай які у вас є сумніви щодо мене, цього ви не можете заперечувати. Я закликаю повернути хоч частку боргу. Поговоріть зі мною, містере Поттер.

Щось мені наразі не хочеться, — подумав Гаррі, але потім: — О, точно.

* * *

Дві години потому, після одного повороту Гарріного часовороту, запису точного часу та запамʼятовування його точного розташування, годинної прогулянки, він пішов усередину та повідомив професорку Макґонеґел, що він зараз спілкується з професором із захисту у лісі за межами Гоґвортсу (на випадок, якщо щось із ним станеться). Потім прогулявся ще годину, повернувся точно у місце свого оригінального розташування рівно за годину після зникнення з цієї точки та повернув часоворот ще раз…​

* * *

 — Що це було? — запитав професор Квірел, кліпнувши. — Ви що — щойно…​

 — Нічого особливого, — відповів Гаррі, не скидаючи каптура свого плаща-невидимки та не прибираючи руки з часовороту. — Так, я досі так налаштований. Якщо чесно, гадаю, мені не варто було нічого розповідати.

Професор Квірел нахилив голову.

 — Звичка, що добре служитиме вам у житті. Чи є щось здатне змінити вашу думку?

 — Професоре, якби я вже знав про аргумент, що міг би змінити моє рішення…​

 — Це правда. Для таких, як ми. Але ви були б здивовані дізнатися, наскільки часто люди знають, що вони мають почути, але чекають, доки це не вимовлять уголос, — захитав головою професор Квірел. — Перекладаючи на вашу мову…​ Існує дійсний факт, що відомий мені, але не вам, щодо якого я хотів би вас переконати, містере Поттер.

Брови Гаррі здійнялися, хоча наступної миті він зрозумів, що професор Квірел не може того бачити.

 — Так, це моєю мовою. Я слухаю.

 — Наміри, що у вас сформувалися, є значно більш небезпечними, ніж ви собі уявляєте.

Відповідь на це несподіване твердження не примусила Гаррі довго думати:

 — Дайте визначення небезпечному і розкажіть мені, що, ви гадаєте, ви знаєте, і звідки, ви гадаєте, ви це знаєте.

 — Іноді, — почав професор Квірел, — повідомивши когось про небезпеку, ви лише змушуєте його прямувати до неї навпростець. У мене немає наміру, щоб це сталося цього разу. Ви очікуєте, що я вкажу вам, чого ви не мусите робити? Чого саме я боюся? — чоловік захитав головою. — Якби ви були чаклунського роду, містере Поттер, ви б дуже серйозно сприйняли те, що могутній маг радить вам бути обережним.

Було б неправдою сказати, що Гаррі не був роздратований, але він також не був ідіотом, тому Гаррі просто спитав:

 — Чи є щось, що ви можете мені повідомити?

Професор Квірел обережно усадив себе на траву, дістав паличку. Його рука прийняла положення, що Гаррі розпізнав. Гаррі перехопило подих.

 — Це востаннє, коли я можу це зробити для вас, — тихо прокоментував професор Квірел. Тоді чоловік почав промовляти слова, що були дивними, належали до мови, що Гаррі не міг розпізнати, інтонацією, що здавалася нелюдською, слова, що вислизали з Гарріної памʼяті, хоч він намагався їх вловити, полишали його розум, щойно туди потрапляли.

Цього разу заклинання спрацювало значно повільніше. Дерева потемнішали, гілки та листя поблякли, наче були видимі через ідеальні сонцезахисні окуляри, що послаблювали та зменшували потік світла, не спотворюючи його. Синій купол неба відступив, обрій, який, як хибно вважав мозок Гаррі, мав скінченну відстань, відійшов, ставши сірим та темно-сірим. Хмари стали тоншими, прозорими, і зовсім щезли, давши дорогу темряві.

Ліс затінився, поблякнув, зник у чорноті.

Велика небесна ріка знову стала видимою, як тільки очі Гаррі адаптувалися та змогли бачити найбільший обʼєкт з усіх, які людські очі можуть сприймати як щось більше за точку, — Чумацький шлях навколо.

І світло зірок, сліпучо-яскраве та все ж віддалене, з великої глибини.

Професор Квірел глибоко вдихнув. Тоді він підняв паличку ще раз (ледь видиму без світла сонця чи місяця) та торкнувся своєї голови зі звуком, схожим на тріскіт яйця.

Професор із захисту теж розчинився, ставши повністю невидимим.

Крихітний диск трави, ледве освітлений слабким промінням, самотньо дрейфував посеред порожнього космосу.

Деякий час вони обидва мовчали. Гаррі намагався зануритися поглядом у зірки та не відволікатися навіть на власне тіло. Хай що професор Квірел хотів йому сказати, це буде сказано у свій час.

І у свій час голос заговорив.

 — Тут немає війни, — мовив мʼякий голос посеред порожнечі. — Жодних конфліктів та бійок, жодної політики та зради, ані смерті, ані життя. Все те є наслідками людського невігластва. Зірки нагорі позбавлені дурості, непорушені нею. Тут є мир та тиха вічність. Так я колись вважав.

Гаррі повернувся у бік, звідки лунав голос, але побачив самі зірки.

 — Так ви колись вважали? — перепитав Гаррі, коли здалося, що більше не буде слів.

 — Ніщо не вище за невігластво людства, — прошепотів голос із порожнечі. — Немає нічого по той бік руйнівних сил достатньо розумного ідіотизму, навіть самих зірок. Я справді багато віддав був, щоб певна золота пластинка була вічною. Мені б не сподобалося побачити її знищеною через людське невігластво.

Знову очі Гаррі рефлекторно поглянули туди, звідки мав линути голос, і знову побачили лише порожнечу.

 — Думаю, я міг би заспокоїти вас щодо цього, професоре. Вогняна куля від ядерної зброї не поширюється на…​ Як там далеко зараз Піонер-11? Десь, приблизно, мільярд кілометрів, напевно? Маґли кажуть, що ядерна зброя знищить світ, але насправді мають на увазі легкий підігрів частини поверхні Землі. Наше Сонце є велетенською реакцією ядерного синтезу і навіть воно не випаровує віддалені космічні зонди. Навіть у найгіршому випадку ядерна війна й близько не підійде до знищення Сонячної системи, хоч це не дуже тішить.

 — Правда, доки ми говоримо про маґлів, — підтвердив мʼякий голос посеред зоряного світла. — Але що маґли знають про справжню силу? Це не вони мене зараз лякають. А ви.

 — Професоре, — обережно почав Гаррі, — мушу визнати, що хоча я й допустив декілька критичних невдач у житті, є певна різниця між цим та таким невдалим розкладом, щоб Піонер-11 опинився у радіусі вибуху. Не існує реалістичного способу зробити це, не підірвавши Сонце. І випереджаючи ваше питання, повідомляю, що Сонце — це зірка класу G головної послідовності — вона не може вибухнути. Будь-який вклад енергії лише збільшить обʼєм водневої плазми. Сонце не має ядра з виродженого газу, що могло б здетонувати. Сонце не має достатньо маси, щоб стати суперновою, навіть у кінці життя.

 — Які ж дивовижні речі змогли дізнатися маґли, — промугикав інший голос. — Як зірки живуть, як вони уникають смерті, як вони помирають. І у них жодного разу не виникло думки, чи може це знання бути небезпечним.

 — Відверто кажучи, професоре, така думка ніколи не приходила й до мене.

 — Ви маґлівського роду. Я не про кров, я про те, як ви провели дитинство. Це дає свободу думки, так. Але є мудрість і в чаклунській обачності. Минуло вже триста двадцять три роки з події, коли всі магічні території Сицилії було знищено через дурість однієї людини. Такі інциденти були поширеними у часи, коли Гоґвортс було збудовано. І навіть більш поширеними після життя Мерліна. А з часів до Мерліна майже нічого не залишилося для досліджень.

 — Цілих тридцять порядків різниці між цим та підриванням сонця, — зазначив Гаррі, але потім схаменувся: — Але це безґлузде ухиляння від суті, вибачте, підірвати країну було б теж поганим, я згоден. У будь-якому разі, професоре, я не планую робити нічого такого.

 — Ваше рішення й не потрібне, містере Поттер. Якби ви читали більше чаклунських романів та менше маґлівський історій, ви би знали. В серйозній літературі чаклун, чия дурість погрожує випустити Незграбного Кістяка, не буде свідомо йти до цієї мети, бо інакше це історія для дитячих книжок. Цей по-справжньому небезпечний чаклун, швидше за все, буде схилений до участі у якомусь проєкті, що може принести йому велику славу, і перспектива втратити цю славу та жити своїм життям у тіні буде для нього значно чіткішою, ніж можливість зруйнувати свою країну. Або ж він пообіцяє бути успішним тому, кого він не в силах розчарувати. Або ж його діти комусь заборгували. У цих історіях криється багато літературної мудрості. Вони були народжені з страшного досвіду та перетворених на попіл міст. Найбільша ймовірність для виникнення катастрофи — це могутній чарівник, хто з будь-якої причини не зрозумів, що треба зупинитися, коли зʼявився попереджувальний знак. Попри те, що він багато й щиро говоритиме про безпеку, він не зможе зупинити себе. Цікаво, містере Поттер, чи думали ви спробувати щось, що Герміона Ґрейнджер заборонила б вам робити?

 — Ну, добре вже, приймається, — відповів Гаррі. — Професоре, я чудово усвідомлюю, що, врятувавши Герміону ціною двох інших життів, я програю в загальному рахунку з утилітарної точки зору. Я надзвичайно добре усвідомлюю, що Герміона не захотіла б, щоб я ризикував цілою країною задля її порятунку. Це просто здоровий ґлузд.

 — Дитя, що знищує дементорів, — почав мʼякий голос, — якби я боявся, що ти можеш зруйнувати лише одну країну, я би не був настільки занепокоєний. Я не одразу зрозумів, що твоє знання маґлівської науки та маґлівських практик стане джерелом великої сили. Тепер я віддаю цьому належне. Я, з усією щирістю, занепокоєний безпекою тієї золотої пластинки.

 — Ну, не дарма я читав стільки наукової фантастики, — почав Гаррі, — принаймні, вона навчила мене, що знищення Сонячної системи — морально неприйнятне, особливо раніше, ніж людство колонізує інші зіркові системи.

 — Тоді ви відмовитеся від цього…​

 — Ні, — відрізав Гаррі, без жодної думки вимовивши це. За мить він додав: — Але я справді розумію, що саме ви намагаєтеся донести до мене.

Тиша. Зірки не зсунулися, як би це сталося на земному нічному небі протягом розмови.

Пролунав легкий шелест, наче хтось посунув своє тіло. Гаррі усвідомив, що він весь цей час стояв, не ворухнувшись, і обережно, не торкаючись краю, спустився на ледь помітне коло трави, що залишалося під ним.

 — Скажіть мені ось що, — почав мʼякий голос. — Чому ця дівчина така важлива для вас?

 — Бо вона мій друг.

 — У буденному вжитку, містере Поттер, слово «друг» не повʼязують з відчайдушними спробами оживити мертвих. Чи може ви вважаєте, що вона є вашим справжнім коханням, чи щось таке?

 — Ох, тільки не ви теж, — втомлено відповів Гаррі. — Тільки не ви, професоре, з усіх людей. Добре, ми — найкращі друзі, але на цьому все, добре? Досить. Друзі не дозволяють друзям залишатися мертвими.

 — Прості люди не йдуть аж так далеко для тих, кого вони кличуть друзями, — голос звучав трохи віддалено зараз, відокремлено. — І навіть для тих, кого як вони кажуть, вони люблять. Їхні супутники помирають, і вони не шукають сили, щоб воскресити їх.

Гаррі не зміг себе втримати. Він знову озирнувся, знаючи що це марно, і він побачить лише більше зірок.

 — Дайте здогадаюся — з цього ви робите висновок, що…​ людям насправді байдуже щодо своїх друзів, вони лише вдають почуття.

Пролунав короткий сміх.

 — Більшу байдужість захочеш вдати — не вийде.

 — Їм не байдуже, професоре, і не лише щодо своїх коханих. Солдати кидаються на гранати, щоб врятувати друзів, матері забігають у палаючий будинок, щоб врятувати дітей. Але, якщо ти маґл, то ти не знаєш, що існує така штука як магія, щоб оживити когось. А звичайні чаклуни не можуть…​ мислити нешаблонно в цьому напрямку. Тобто більшість чарівників не шукають можливості зробити себе безсмертними. Чи це доводить, що їм начхати й на власне життя?

 — Як скажете, містере Поттер. Безумовно, я би оцінив їхні життя як безґлузді та позбавлені усілякої цінності. Можливо, десь глибоко всередині вони теж погоджуються, що моя думка про них є правильною.

Гаррі захитав головою, а потім у роздратуванні скинув каптура свого Плаща та захитав головою ще раз.

 — Це звучить як притягнуте за волосся бачення світу, професоре, — промовила ледь освітлена голова хлопчика, що висіла без підтримки над колом темної трави серед зірок. — Спроби винайти закляття для воскресіння не є чимось, що прості люди розглянули б, тому ви не можете робити ніяких висновків з того, що вони не скористалися цією можливістю.

За якусь мить ледь освітлений силует чоловіка, що сидів на колі трави, також став видимий.

 — Якби вони насправді піклувалися про своїх нібито коханих, — мʼяко промовив професор із захисту, — то вони б подумали про цей варіант, чи не так?

 — Мізки працюють зовсім не так. Вони не можуть несподівано підвищити свою потужність, коли ставки стають високими…​ чи скоріш, вони підвищують її, але у дуже жорстких рамках. Я б не зміг розрахувати тисячу розрядів числа пі, навіть якби чиєсь життя від цього залежало.

Ледь освітлена голова нахилилася убік:

 — Але є й інше можливе пояснення, містере Поттер. Можливо, люди грають роль друга. Вони роблять тільки те, що вимагає від них роль, але не більше. Мені спадає на думку, що різниця між вами й ними не в тому, що ви піклуєтеся більше, ніж вони. Чого б це ви народилися з таким незвично сильним відчуттям дружби, що ви єдині серед чаклунського світу жадаєте воскресити Герміону Ґрейнджер після її смерті? Ні, найбільш ймовірна різниця не в тому, що ви піклуєшся більше. А в тому, що ви, будучи більш логічною істотою, ніж вони, єдиний, хто вирішив, що цього вимагає роль друга.

Гаррі подивився на зірки. Було б брехнею сказати, що його це не зачепило.

 — Це…​ не може бути правдою, професоре. Я можу назвати з десяток прикладів людей з маґлівських творів, хто хотів воскресити їхніх мертвих друзів. Автори цих історій чітко розуміли, що я відчуваю щодо Герміони. Але ж ви, напевно, не читали їх, гадаю…​ може «Орфе́й і Евріді́ка»? Насправді, я цього не читав, але знаю зміст.

 — Такі історії також популярні серед чаклунської спільноти. Є історія про братів Елріків. Історія Дори Кент, яку намагався врятувати її син Сол. Ще є Рональд Маллет та його приречене змагання з Часом. На Сицилії до її падіння існувала драма Преші Тестаросси. У Японії розповідають про Акемі Хомуру та її втрачене кохання. І всі ці історії обʼєднує те, містере Поттер, що вони є вигадкою. В реальному житті чаклуни не намагаються цього зробити, хоч це точно не є для них чимось, що неможливо уявити.

 — Бо вони гадають, що це неможливо! — підвищив тон Гаррі.

 — Тоді може нам варто піти до доброї професорки Макґонеґел та розповісти про ваші наміри знайти спосіб повернути до життя Герміону Ґрейнджер та подивитися, що вона про це думає? Можливо, у неї ніколи не виникала думка дослідити цю можливість…​ Ага, але ж ви вагаєтеся. Ви вже знаєте її відповідь, містере Поттер. Чи здогадуєтеся, чому ви це знаєте? — холодну посмішку можна було розчути з голосу. — Чудовий технічний прийом, до речі. Дякую, що навчили мене його.

Гаррі усвідомлював напруження, що змінило вираз його обличчя, його слова вийшли різкими:

 — Професорка Макґонеґел не росла з маґлівським концептом зростаючої сили науки, ніхто ніколи не казав їй, що коли на кону життя друга, то тобі потрібно мислити дуже раціонально…​

Тон професора із захисту теж підвищувався.

 — Професорка трансфігурації діє за сценарієм, містере Поттер! Цей сценарій вимагає від неї тужити й горювати, це все, на чому стоїть її турбота. Прості люди недобре реагують, коли пропонуєш їм відійти від сценарію. Ви вже знаєте це!

 — Кумедно, можу заприсягтися, що бачив, як професорка Макґонеґел пішла не за сценарієм під час вчорашньої вечері. Якщо побачу, що вона відходить від сценарію ще разів з десять, я може й справді спробую поговорити з нею про можливість воскресіння Герміони, але наразі вона ще новачок у цьому й потребує практики. Зрештою, професоре, все те, що ви намагаєтеся використати як свідчення того, що любов, дружба та все інше — лише брехня, насправді випливає з того, що людські істоти не знають кращого.

Голос професора із захисту досяг піку.

 — Якби це тебе убив той троль, то в Герміони Ґрейнджер навіть не виникла б думка робити те, що ти робиш для неї! Вона б не виникла ані в Драко Мелфоя, ані в Невіла Лонґботома, ані в Макґонеґел — у жодного з твоїх дорогоцінних друзів! Не існує жодної людини, що повернула б тобі всю турботу, що ти виявляєш до неї! То навіщо ж? Навіщо це робити, містере Поттер? — був дивний, дикий розпач у цьому голосі. — Навіщо бути єдиним у світі, хто зробить так багато лише для вдавання дружби, хоча ніхто з них ніколи не зробить того ж для тебе?

 — Я певен, що ви фактично помиляєтеся, професоре, — рівно відповів Гаррі. — Щодо багатьох речей, насправді. Ваша модель моїх емоцій недосконала. Бо ви не розумієте мене ні на краплину, якщо вважаєте, що я б зупинився, якби все, що ви кажете, було правдою. Все у світі має починатися з чогось, кожна подія має трапитися вперше. Життя на Землі мало початися з однієї дрібної самовідтворювальної молекули в калюжі з багнюкою. І, якби я був першою у світі особою, ні…​

Руки Гаррі спітніли, виблискуючи від жахливо далеких точок світла.

 — …​якби я був першою особою у всесвіті, хто по-справжньому піклується про когось іншого, а я, до речі, не перший, то я пишався б цим, і доклав би всіх зусиль.

Запала довга тиша.

 — Ви таки по-справжньому піклуєтеся за цією дівчиною, — мʼяко мовив затінений силует чоловіка, — Ви піклуєтеся про неї так, як ніхто з них не здатен піклуватися про себе, не кажучи вже про піклування про інших, — голос професора із захисту став дивним, наповненим якоюсь нерозбірливою емоцією. — Я цього не розумію, але я знаю, що ви здатні зробити через це. Задля неї ви кинете виклик самій смерті. Ніщо не похитне вашої рішучості.

 — Я піклуюся достатньо, щоб докласти справжні зусилля, — тихо додав Гаррі. — Так, це коректно.

Зоряне світло потроху почало ламатися, світ почав просочуватися крізь тріщини, крізь розлами темряви проглядалися стовбури дерев та листя, осяяні сонячним промінням. Гаррі підняв руку та заклі́пав, коли світло вдарило у його настроєні на темряву очі. І його очі автоматично поглянули на професора із захисту на випадок, якщо атака здійсниться, поки він засліплений.

Коли всі зірки зникли й лишилося лише денне світло, професор Квірел досі сидів на траві.

 — Що ж, містере Поттер, — почав він своїм звичним голосом, — якщо це так, то надам вам усю допомогу, що зможу, поки ще можу.

 — Що ви зробите? — несвідомо випалив Гаррі.

 — Моя вчорашня пропозиція досі діє. Спитайте, і я відповім. Покажіть мені ті ж наукові книжки, що ви підібрали для містера Мелфоя, і я прогляну їх, і повідомлю, що приходить на думку. Не дивіться так здивовано, містере Поттер, я не смію залишити вас сам на сам з цією задачею.

Гаррі витріщився, сльози все ще сочилися від раптового світла.

Професор Квірел подивився на нього у відповідь. Щось дивне блиснуло у тьмяних очах.

 — Я зробив все що міг, і тепер, боюся, я маю залишити вас. Доброго…​ — професор із захисту завагався. — Доброго дня, містере Поттер.

 — Доброго…​ — почав Гаррі.

Чоловік, що сидів на траві, відкинувся, його голова вдарилася об землю з легким стуком. У ту ж мить лиховісне передчуття зникло так різко, що Гаррі плигнув на місці, а серце майже вирвалося з грудей.

Фігура на землі повільно підвелася на карачки. Подивилася на Гаррі порожніми очима, рот відкрився. Спробувала підвестися на ноги, знову впала на землю.

Гаррі зробив крок уперед, щирий інстинкт штовхав його запропонувати допомогу, але це було неправильно. Занепокоєння, що наростало у ньому, хай яке слабке, не лишало сумнівів, що небезпека досі існує.

Але впала фігура відсахнулася від Гаррі, і потім повільно почала відповзати від нього, прямісінько в бік віддаленого замку.

Хлопчик, стоячи посеред лісу, залишився проводжати її поглядом.

Розділ 96. Ролі, ч.7

Примітка автора: для тих, хто не читав канон: деревʼяний знак дещо змінено, проте епітафія така саме, як в оригіналі Джоан Кетлін Ролінґ.

* * *

Четверта зустріч:

(17 квітня 1992 16:38)

Чоловік у зношеному теплому пальті, на щоці ледь проступають три застарілі шрами. Він якнайпильніше спостерігає за Гаррі, доки хлопчик ввічливо оглядає ряди котеджів. Як на людину, що в неї ото вчора загинув найкращий друг, Гаррі Поттер видавався на диво зібраним, утім, враження, начебто йому не боляче, а чи то все взагалі нормально, — ні, такого теж нема. «Я не бажаю говорити про це, — сказав був хлопець, — ані з вами, ані з будь-ким іншим». Він сказав «бажаю» замість звичного «хочу», наче задля демонстрації, мовляв, я можу користуватися дорослими словами і приймати дорослі рішення. Отримавши сов від професорки Макґонеґел і того дивака, Квіріна Квірела, Ремус Люпин зміг вигадати лише один спосіб, що міг би допомогти.

 — Тут багацько порожніх будинків, — сказав хлопець, знову роззирнувшись довкола.

Ґодрикова долина сильно змінилася протягом десяти років, що минули відколи Ремус Люпин був тут частим гостем. Багато гостроверхих будинків наче закинуті були, їхні вікна й двері були зарослі зеленолистою лозою. Британія відчутно стиснулася внаслідок Чаклунської війни, втративши не лише загиблих людей, а ще й біженців. Ґодрикова долина сильно постраждала. А потім ще більше родин переїхали деінде, до Гоґсміду, чи до магічного Лондона, адже вид порожніх будівель навіював важкі спогади.

Інші були залишились. Ґодрикова долина була старша за Гоґвортс, старша за Ґодрика Ґрифіндора, що його ім’я була взяла, і деякі роди ніколи її не покинуть, аж доки не скінчиться світ і вся його магія.

Поттери були колись однією з таких родин, і стануть знову, якщо так захоче останній з Поттерів.

Ремус Люпин спробував пояснити це все, якомога простіше, як для юного хлопчика. Рейвенкловець задумливо кивав і нічого не казав, так, наче все розумів без зайвих питань. Можливо так і було; син Джеймса Поттера й Лілі Еванс, двох старост школи, навряд чи якийсь дурень. Насправді, дитина справила враження вкрай розумної, за той короткий час що вони спілкувалися в січні, хоча говорив тоді здебільшого сам Ремус.

(До Ремуса дійшли були чутки про ту справу з Чарверсуду, але Ремус не вірив жодному слову з тих пліток; так само, як і не вірив, нібито Джеймс посватав свого сина за молодшу доньку Моллі.)

 — Он пам’ятник, — сказав Ремус, вказавши попереду їхнього шляху.

Гаррі йшов поряд із містером Люпином до чорного мармурового обеліска й міркував собі. Гаррі здавалося, що всю цю пригоду було організовано намарно; йому не потрібна була допомога у подоланні свого горя, не цей шлях Гаррі був обрав. Для Гаррі п’ять стадій горя були: Лють, Жаль, Рішучість, Дослідження та Воскресіння. (А щодо традиційних п’яти стадій горя, Гаррі не пригадував був жодного експериментального свідчення на користь їхнього існування.) Але містер Люпин занадто щиро хотів допомогти, і Гаррі не зміг йому відмовити; він відчував, що не має права відмовлятися від навідування домівки Джеймса й Лілі. Тож Гаррі йшов, почуваючись якимось відстороненим; ніби тихо йде п’єсою із нецікавим сценарієм.

Гаррі сказали, що не можна одягати Плащ невидимості в цю подорож, щоб містер Люпин міг за ним доглядати.

Внутрішньо Гаррі не сумнівався, що Дамблдор, чи Дамблдор разом із Дикозором, крадькома йдуть за ними, вичікують — чи не спіймається хтось на гачок. Гаррі в жодному разі не випустили б з Гоґвортсу із самим Ремусом Люпином за охоронця. Гаррі, втім, не очікував якихось пригод. Поки що все свідчило лише на користь тій його гіпотезі, начебто вся небезпека була зосереджена в Гоґвортсі й лише в Гоґвортсі.

Коли вони наблизилися до центрального майдану міста, мармуровий обеліск перетворився на…​

Гаррі затамував подих. Він очікував був мармурового Джеймса Поттера в героїчній позі, з паличкою, спрямованою на лорда Волдеморта; мармурову Лілі Поттер, що її простягнуті руки закривають колиску.

Натомість там стояли чоловік з неслухняним волоссям і в окулярах, та жінка з довгим волоссям і дитиною на руках, і все.

 — Виглядає так…​ звичайно, — сказав Гаррі, і в горлі йому щось стиснулось.

 — Мадам Лонґботом і професор Дамблдор наполягали на цій сцені, — сказав Люпин, дивлячись більше на Гаррі, ніж на пам’ятник. — Вони сказали, що Поттерів слід пам’ятати так, як вони жили, а не як померли.

Гаррі дивився на статую і думав. Дивно, бачити себе немовлям з каменя, без шраму на лобі. Ніби крадькома зазираєш в альтеративний всесвіт, де Гаррі Джеймс Поттер (без Еванса-Верреса) став розумним, але пересічним чаклунським вченим, либонь, ґрифіндорцем, як і його батьки. Цей Гаррі Поттер став би непоганим молодим чаклуном, знав би трошки про науку від матері маґлівського роду. Зрештою він би…​ майже не змінився. Джеймс і Лілі не плекали б у свого сина тієї якості, що Квірел назвав би амбіційністю а професор Веррес-Еванс — звичайною старанністю. Його батьки по народженню дуже б його любили, і це нікому б у світі не допомогло, окрім Гаррі. Якби хтось скасував їхню смерть…​

 — Ви були їхнім другом, — сказав Гаррі, повернувшись до Люпина. — Старим другом, ще з дитинства.

Містер Люпин мовчки кивнув.

В голові Гаррі залунала промова професора Квірела, так, як він її запам’ятав: Найімовірніше, відмінність не в тому, що ви піклуєтеся більше. Радше, будучи більш логічною істотою, ніж вони, лише ви розумієте, що цього вимагає роль друга.

 — Коли Лілі та Джеймс загинули, — сказав Гаррі, — ви не думали, що, можливо, існує якийсь магічний спосіб повернути їх до життя? Як в історії про Орфея та Еврідіку? Чи про братів Елрінів?

 — Нема такої магії, що скасувала б смерть, — тихо відповів містер Люпин. — Існують такі таємниці, що чаклунська майстерність не здатна до них наблизитись.

 — Чи перевірили ви подумки, що ви гадали, ви знали, і звідки, ви гадали, ви це знали, та наскільки була висока ймовірність того висновку?

 — Перепрошую? — сказав містер Люпин. — Повтори ще раз, будь ласка, Гаррі.

 — Кажу, ви взагалі про це замислювались тоді?

Містер Люпин похитав головою.

 — А чому ні?

 — Бо все вже сталося, і завершилося, — м’яко мовив Ремус Люпин. — Бо хай де зараз Джеймс та Лілі, вони б хотіли, щоб я діяв заради живих, а не померлих.

Гаррі тихо кивнув. Він був більш-менш упевнений, що почує щось на цей кшталт. Він уже читав був цей сценарій. Але все одно спитав, на той випадок, якщо містер Люпин, навпаки, цілий тиждень не міг викинути з голови цих думок. Бо Гаррі ж міг і помилятися.

Скрадливий голос професора із захисту наче прозвучав у Гаррі в голові:

Звісно, якби Люпину насправді було не все одно, йому б не знадобилася спеціальна вказівка, щоб п’ять хвилиночок обміркувати щось настільки просте, перш ніж здаватися…​

Та ні, без вказівки аж ніяк, — відповів Гаррі подумковому Квірелові. — Людські істоти не отримують таку навичку лише через те, що їм, бодай, не все одно. Я навчився цього, бо читав був бібліотечні книги, продукт поважної наукової школи…​

А та, інша частина Гаррі, провадила своє:

Але ж існує інша гіпотеза, містере Поттер, і вона значно простіша та відповідає даним.

Не простіша і не відповідає! Як би люди взагалі знали, що треба вдавати, якби всім завжди було однаково?

А вони й не знають. Саме це ти й можеш спостерігати.

Удвох вони йшли вперед, до певного будинку, повз довжелезну шеренгу зайнятих чаклунських осель і інших, зарослих виноградом.

Нарешті вони прийшли — до будинку, що йому знесло пів даху, а зелене лозіння перелізло через стіни всередину. Будинок стояв за здичавілою зеленою огорожею висотою по плече, що йшла вздовж тротуару, і за вузькими металевими ворітцями (Містер Геґрід, певно, переступив би через них, не в змозі протиснутись між стовпчиками). Пролам у даху виглядав так, ніби якась величезна ротяка відкусила круглий шматок будинку, залишивши стирчати дерев’яний кістяк — сво́локи, чи що. На правій стороні даху, досі цілий, стирчав димохід; його не зачепила велетенська ротяка, але, позбавлений належної підтримки даху, він уже почав небезпечно хилитися набік. Всі вікна були потрощені. На місці парадних дверей бовваніла порожнеча.

Сюди прийшов був Волдеморт, тихо, прошухротівши, як сухе листя по доріжці…​

Ремус Люпин поклав руку Гаррі на плече.

 — Торкнись воріт, — підказав містер Люпин.

Гаррі простягнув руку й торкнувся брами.

Як швидкоросла квітка з-посеред бур’янів, за воротами здійнявся дерев’яний знак, на якому золотими літерами було написано:

На цьому місті, в ніч на 31 жовтня 1981 року,

втратили свої життя Лілі та Джеймс Поттери.

Їх пережив їхній син, Гаррі Поттер,

єдиний в світі чарівник, що витримав смертельне прокляття,

Хлопчик-Що-Вижив, який переміг силу Відомо-Кого.

Цей будинок було навмисне залишено в його зруйнованому стані,

як пам’ятник Поттерам,

і в пам’ять про їхню жертву.

На порожньому місці під золотими літерами мерехтіли інші написи, декілька десятків. Написані магічним чорнилом, так, що кожен випливав на поверхню, яскраво загорався, щоб його можна було прочитати, а потім зникав, поступаючись наступним повідомленням.

Тож за мого Ґідеона помстилися.

Дякую тобі, Гаррі Поттере. Здоров’я тобі, де б ти не був.

Ми будемо завжди в боргу перед Поттерами.

О Джеймсе, о Лілі, мені так шкода.

Я сподіваюся, що ти живий, Гаррі Поттере.

У всього є своя ціна.

Хотів би я, щоб наша остання розмова була іншою, Джеймсе. Пробач мені.

На зміну ночі завжди приходить світанок.

Спочивай у спокої, Лілі.

Благослови тебе бог, Хлопчику-Що-Вижив. Ти був нашим дивом.

 — Гадаю…​ — почав Гаррі. — Гадаю люди роблять таке…​. замість того щоб щось поліпшити…​

Тут він затнувся. Думка здалася йому негідною цього місця. Він підвів погляд, побачив, з якою невимовною добротою дивиться на нього Люпин, і одразу відвів очі, втупився у розламаний дах.

«Ти був нашим дивом». Гаррі завжди стикався зі словом «диво» в тому контексті, що в природному всесвіті такого не існує. І все ж, стоячи перед руїнами дому, він раптом зрозумів значення цього слова — не пояснена милість, незбагненне благословення. Темний Лорд майже переміг, аж раптом однієї ночі вся темрява і все жахіття закінчилися — як спасіння без приводу, як раптовий світанок з темряви, і навіть досі ніхто не знає, чому…​

Якби Лілі Поттер пережила своє зіткнення з лордом Волдемортом, вона б почувалася саме так — потім, дивлячись на свого живого сина.

 — Ходімо звідси, — прошепотів живий син, десять років потому.

І вони пішли.

Вхід на цвинтар боронили ворота без замка — такі, щоб звірята не заходили, з місцем, де можна стояти, доки пересуваєш двері з одного боку в інший. Ремус дістав свою паличку (Гаррі свою вже тримав у руці); коли вони пройшли, вид на секунду затьмарився.

Деякі з каменів виглядали однолітками оксфордської стіни, що їй, тато казав був, приблизно тисяча років.

«Галлі Флемінг», — вирізьблений напис на першому пам’ятнику, що побачив Гаррі, майже розрівняний ерозією часу й ледь видимий. «Вієна Вуд» — наступний напис.

Останній раз Гаррі був на цвинтарі дуже давно. В його останній візит він був ще дитиною, задовго до того, як він зазирнув за тінь смерті. Прийти сюди тепер було…​ дивно, і сумно, і незрозуміло, і це тривало так довго, чому чаклуни не спинили це, чому вони не доклали всіх зусиль, як маґли з їхніми медичними дослідженнями, чи то пак більше зусиль, бо в чаклунів є більше приводів для надії…​

 — Дамблдори теж жили в Ґодриковій Долині? — спитав Гаррі; вони пройшли повз два відносно нові могильні камені — могилу «Кендри Дамблдор» та «Аріани Дамблдор».

 — Дуже, дуже довго, — сказав містер Люпин.

Вони зайшли вглиб цвинтаря, пройшли до дальньої стіни, повз чисельні оплакані смерті.

Тоді містер Люпин показав на подвійний, парний могильний камінь з досі білого й незношеного мармуру.

 — Тут теж будуть ті записки? — спитав Гаррі.

Він не хотів більше бачити те, як інші люди переживають чиюсь смерть.

Містер Люпин похитав головою.

Вони підійшли до пари білих каменів.

І стали перед…​

 — Що це? — прошепотів Гаррі. — Хто.. хто написав це?

ДЖЕЙМС ПОТТЕР

НАРОДИВСЯ 27 БЕРЕЗНЯ 1960 РОКУ

ПОМЕР 31 ЖОВТНЯ 1981 РОКУ

 — Написав що? — спантеличено перепитав містер Люпин.

ЛІЛІ ПОТТЕР

НАРОДИЛАСЯ 30 СІЧНЯ 1960 РОКУ

ПОМЕРЛА 31 ЖОВТНЯ 1981 РОКУ

 — Ось це! — закричав Гаррі. — Ось ця епітафія! — в його очах стояли сльози, сльози від яскравого спалаху, що він не очікував у цьому місці; від доброго дотику в місці порожньому і самотньому; від магічного благословення. Сльози лилися через

ОСТАННІЙ ВОРОГ, ЯКОГО БУДЕ ЗНИЩЕНО, — ЦЕ СМЕРТЬ.

 — Це? — уточнив містер Люпин. — Це як…​ девіз, я гадаю, можна так сказати, гасло Поттерів. Хоча, гадаю, це не було щось аж таке формальне. Просто приказка, що передавалася з покоління в покоління, дуже, дуже довго…​

 — Це…​ це…​ — Гаррі став на коліна перед могилою, торкнувся напису на камені тремкими пальцями. — Як? Такі речі не можуть бути просто генетичними…​

А тоді Гаррі побачив те, що сльози затьмарили були, — тонке різьблення на камені: лінія всередині кола всередині трикутника.

Символ Смертельних реліквій.

І Гаррі зрозумів.

 — Вони намагалися, — прошепотів Гаррі.

Три брати Певерели.

Може, вони загубили близьку людину, і звідти все й почалося?

 — Все своє життя, вони намагалися, і вони досягли певних успіхів…​

Плащ невидимості, що міг протистояти зору дементорів.

…​та їхнє дослідження лишилося незавершеним…​

Ховатися від тіні Смерті — не те ж саме, що перемогти саму Смерть. Воскресальний камінь насправді не міг повернути людину з того боку. Бузинова паличка не захищала від старості.

 — …​тож вони передали місію своїм дітям, і дітям їхніх дітей.

Покоління за поколінням.

Аж доки дійшло до мене.

Чи може Час так відлунювати, будувати мости між чимось таким далеким у майбутньому й таким далеким у минулому? Це ж не може бути збігом? Тільки не це повідомлення, тільки не в цьому місці.

Моя родина.

Ви дійсно були моя мама та мій тато.

 — Ідеться не про воскресіння мертвих, Гаррі, — сказав містер Люпин. — Йдеться про те, щоб прийняти смерть, побачити продовження за нею, опанувати її.

 — Це вам Джеймс сказав? — спитав Гаррі, дещо дивним голосом.

 — Ні, — сказав містер Люпин, — але ж…​

 — Добре.

Гаррі повільно підвівся з колін, почуваючись так, ніби піднімає сонце на своїх плечах, так, ніби зводить світанок над обрієм.

Нузвісноінші чаклуни теж намагалися. Я не унікальний. Я ніколи не був сам. Всі ці почуття в моєму серці, вони не такі вже й особливі, ані у світі чаклунів, ані у світі маґлів.

 — Гаррі, твоя паличка! — в голосі містера Люпина раптом забриніла радість.

Коли Гаррі підвів паличку й роздивився її, то побачив слабке срібне мерехтіння, що лилося з палички.

 — Виклич патронуса! — закликав містер Люпин. — Ще раз спробуй накласти ці чари, Гаррі!

А, точно. Наскільки відомо містерові Люпину, я не вмію…​

Гаррі всміхнувся й навіть трохи посміявся.

 — Краще не треба, — сказав Гаррі. — Якщо спробувати це закляття в моєму поточному стані розуму, воно, напевно, мене вбʼє.

 — Що? — вигукнув містер Люпин. — Чари патронуса такого не спричиняють!

Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес здійняв ліву руку, досі сміючись, і витер сльози.

 — А знаєте, містере Люпин, — сказав Гаррі, — тут і справді потрібна вигадлива інтерпретація, щоб вважати, ніби хтось такий думку собі гадає, як би висловити, що нам усім варто просто прийняти смерть, і передає свій стан розуму фразою «останній ворог, якого буде знищено — смерть». Можливо, хтось інший вирішив, що це звучить поетично, взяв цю фразу й інтерпретував її інакше, та хай хто сказав це перший, не надто шанував смерть, — інколи Гаррі дивувало, що більшість людей навіть не помічали, що обертають щось на пряму протилежність відносно очевидного читання. Проблема точно була не в потужності мозку, бо люди здатні були осягти очевидне прочитання більшості простих речень. — Також «буде знищено» вказує на майбутню зміну стану, тож тут не може йтися про поточний стан речей.

Ремус дивився на нього широко розплющеними очима.

 — Ти й справді син Джеймса й Лілі, — не без шоку сказав чоловік.

 — Так, я їхній син, — сказав Гаррі. Та цього було замало, треба було зробити більше, тож Гаррі підніс паличку високо в повітря й сказав якомога рівнішим голосом: — я, Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, син Лілі та Джеймса, з роду Поттерів, приймаю похід своєї родини. Смерть — мій ворог, і я переможу її.

Þregen béon Pefearles suna and þrie hira tól þissum Déað béo gewunen.

 — Що? — спитав Гаррі вголос.

Слова виникли в його розумі, ніби це були його власні думки, але без жодного пояснення.

 — Що це було? — водночас спитав Ремус Люпин.

Гаррі роззирнувся довкола, оглянувши цвинтар, але нічого не побачив. Поряд з ним містер Люпин робив те саме.

Жоден з них не помітив високий пошарпаний тисячоліттям камінь, на якому слабо засяяли сріблом лінія в колі в трикутнику, світло, що дуже скидалося на світло з палички Гаррі, але невидиме на цій відстані під досі яскравим Сонцем.

* * *

Деякий час потому:

 — І ще раз дякую вам, містере Люпин, — сказав Гаррі на прощання цьому високому, пошрамованому чоловікові, що знов збирався в дорогу. — Хоча було все ж таки краще…​

 — Професор Дамблдор сказав, що я маю летиключнути нас із тобою назад до Гоґвортсу, щойно станеться щось незвичне, байдуже, схоже на напад, чи не схоже. — твердо відгукнувся містер Люпин. — Що є цілком обачно.

Гаррі кивнув. А тоді, зберігши це питання наостанок:

 — Ви раптом не маєте здогадок, що ті слова могли означати?

 — Якби знав, однаково не сказав би тобі, — відповів містер Люпин, доволі суворо. — Лише з дозволу професора Дамблдора. Я розумію твою цікавість, та ти не мусиш дізнатися родинних секретів Поттерів, доки не подорослішаєш. А це означає — доки не складеш НОЧІ, Гаррі, чи принаймні СОВи. І я досі вважаю, що в тебе сформувалося абсолютно хибне уявлення про твоє родинне гасло!

Гаррі кивнув, внутрішньо зітхнув і побажав містерові Люпину вдалої подорожі.

* * *

Гаррі пройшов Гоґвортсом назад, до Рейвенкловської вежі. Він почувався якось дивно, ніби підживлений. Ніколи б не подумав, але все це виявилося на краще.

Дорогою до спальні він пройшов через рейвенкловську вітальню.

Саме тоді яскраве створіння прийшло до нього. Воно мʼяко сяяло білим під свічками вітальні Рейвенклову, коли приповзло ніби нізвідки. Це була срібна змія.

* * *

Þregen béon Pefearles suna and þrie hira tól þissum Déað béo gewunen.

«Будуть три сини в Певерелів, і три їхніх предмети переможуть Смерть».

Сказано в присутності трьох братів Певерелів,

у невеличкій таверні на окраїнах поселення, що пізніше отримає назву «Ґодрикова долина».

Розділ 97. Ролі, ч.8

Вдруге за день Гаррі на очі навернулися сльози. Не зважаючи на здивовані погляди з боку інших рейвенкловців у вітальні, він простягнув руку до сріблястої істоти, що її послав був Драко, та пригорнув її до себе, немов живу тваринку; наосліп він почвалав в напрямку спальні, а там поткнувся до своєї валізи — срібна змія спокійно чекала у нього на руках.

* * *

П’ята зустріч: неділя, 19 квітня, 10:12.

Зустріч між Луціусом Мелфоєм і Гаррі Поттером, що заборгував йому такі собі 58203 ґалеони, скликана на вимогу першого, відбувалася в центральному банку «Ґрінґотс», відповідно до британського законодавства.

Ініціатива зустріла певний опір з боку головного мага Дамблдора, що він зробив спробу завадити Гаррі Поттеру покинути безпечний простір Гоґвортсу (на цей зворот Гаррі підняв пальці і показав лапки́ в повітрі). Щодо самого Хлопчика-Що-Вижив — він нібито спокійно щось обміркував, а тоді дав свою згоду на зустріч. Його зовнішня готовність підкоритися своєму ворогові справляла химерне враження.

Директор Гоґворсту, що представляв інтереси Гаррі Поттера як його офіційний опікун в очах чаклунської Британії, своїм рішенням скасував згоду свого вихованця.

Комітет боргів Чарверсуду відкинув рішення директора Гоґвортсу.

Головний маг заперечив вердикт комітету боргів.

Чарверсуд скасував рішення головного мага.

Тож Хлопчик-Що-Вижив, у супроводі важкої охорони в особі Дикозора та трійки аврорів, вирушив до центрального банку «Ґрінґотс». Яскраво-блакитне око Дикозора навіжено крутилося, ніби він хотів усім можливим нападникам показати, що він Насторожі, Постійно Пильний і з радістю спопелить нирки будь-кому, хто бодай чхне в напрямку Хлопчика-Що-Вижив.

Гаррі Поттер більш уважно, ніж зазвичай, роздивлявся навколо, коли вони крокували крізь широко розчахнуті парадні ворота «Ґрінґотсу», попід офіційним гаслом банку «Fortius Quo Fidelius». В попередні свої три візити до «Ґрінґотсу» він просто роздивлявся мармурові колони, золоті канделябри, розглядав архітектурний стиль, не зовсім схожий на людську архітектуру чаклунської Британії. Відтоді він вже пройшов пригоду в Азкабані, і багато чого ще трапилося. У своє четверте відвідування Гаррі розмірковував про повстання ґоблінів, про почуття образи, що його відчувають ґобліни через те, що їм не дозволено мати палички, і через деякі ще факти, що їх чомусь не згадали в підручнику історії для першого класу — сам Гаррі здогадався про дещо за непрямими ознаками, і професор Флитвік не без суму підтвердив його здогади. Лорд Волдеморт убивав ґоблінів так само, як і чаклунів, — дуже тупо з його боку, якщо Гаррі не впустив чогось важливого, — та якої ґобліни думки про Хлопчика-Що-Вижив, Гаррі й гадки не мав. Ґобліни мали репутацію тих, хто платять за те, що мають, і беруть те, що вважають своїм; а також тих, хто дещо упереджено трактують ці поняття.

Сьогодні вартові в обладунках, вишикувані ланцюгом навколо банку, дивилися на Хлопчика-Що-Вижив із непроникним виразом облич, а на Дикозора й аврорів — із спалахами гіркого презирства. За банківськими лядами у холі ґобліни-касири так само презирливо дивилися на чаклунів, що вони їм видавали їхні статки; один касир гострозубо посміхнувся-вишкірився на якусь відьму, що справляла враження сердитої, а може — розпачливої чи ладної на все.

Якщо я правильно розумію людську природу…​ і якщо моя правда, і всі гуманоїдні магічні види — це генетично люди із домішкою спадкованого магічного ефекту…​ тоді навряд чи ви полюбите мене за красиві очі, ввічливість і обіцянку підтримки. Але чи не підтримаєте ви Хлопчика-Що-Вижив у його спробі повалити Міністерство, якщо я пообіцяю потім скасувати закон про палички…​ а радше, тихо роздам вам палички, підручники з магії в обмін на вашу підтримку…​ Чи не в цьому причина, чому виробництво паличок замкнене на небагатьох спеціалістів на кшталт Олівандера? Хоча якщо ви такі гуманоїди, себто такі ж люди, тоді ваша нація, либонь, має власні внутрішні жахіття, власні Азкабани, бо це також елемент людської природи; в такому разі раніше чи пізніше мені доведеться повалити або реформувати і ваш уряд. Гм.

Їм на зустріч вийшов підстаркуватий ґоблін, і Гаррі схилив голову в обережному ввічливому жесті — підстаркуватий ґоблін відповів коротким півкивком. Цього разу не було безумної поїздки рейками; натомість підстаркуватий ґоблін провів їх коротким коридором до маленького холу, де стояло три лави, розраховані на ґоблінів, і один фотель, розміром як для чаклуна. В кімнаті ніхто не сидів.

 — Не підписуй нічого, що б тобі не підсунув Луціус Мелфой, — сказав Дикозор. — Нічого, ти мене чуєш, хлопче? Якщо Мелфой дасть тобі збірку чарівних пригод Хлопчика-Що-Вижив і попросить надписати на ньому автограф — скажи, що пальця вивихнув. Каламаря до рук не бери, доки перебуваєш у межах «Ґрінґотсу». Якщо хтось передасть тобі перо, зламай перо, а потім власні пальці. Чи треба пояснювати далі, синку?

 — Не варто, — сказав Гаррі. — У нас у маґлівській Британії теж є юристи, і вони б вирішили, що ваші юристи такі собі гарнюсінькі лапунчики.

Невдовзі Гаррі Поттер передав паличку ґобліну в обладунках варти «Ґрінґотсу», почекав, доки той дуже винахідливо й різноманітно його обшукував, і передав капшучок на збереження Дикозорові.

А тоді Гаррі пройшов ще одні двері та короткий водоспад — злодієпад, що випарувався з його шкіри, щойно він вийшов з-під водної завіси.

По інший бік дверей була більша кімната, оформлена дорогими панелями, з величезним золотим столом по центру; по один бік столу стояло два шкіряних крісла, по інший — маленький дерев’яний стільчик, лава боржника. Два ґобліни в повному обладунку, з вибагливими прикрасами у вухах та в окулярах, спостерігали за кімнатою. Жодна сторона не матиме при собі ані паличок, ані інших магічних предметів, а ґоблінська варта атакує миттєво, якщо хтось наважиться на безпаличкову магію під час миролюбної зустрічі за посередництва банку «Ґрінґотс». Вибагливі вушні прикраси не дозволять варті підслухати розмову, хіба що хтось звернеться до них безпосередньо, а окуляри приховають від них деталі зовнішності чарівників. Коротше, це було щось на кшталт справжньої системи безпеки, принаймні, якщо ти — блоколог.

Гаррі всівся на незручний дерев’яний стілець. Тонкий натяк, подумав він саркастичним тоном, і почав чекати на своїх кредиторів.

Вже дуже скоро — скоріше, ніж за законами можна було змусити боржника чекати, до кімнати зайшов Луціус Мелфой. Він сів на шкіряне крісло — одним елегантним рухом, що видавав постійну практику. Він був без свого змієголового ціпка, зі звичною білою шевелюрою, що струменіла йому на плечі, з непроникним обличчям.

За ним тихо увійшов молодий хлопець з білявим волоссям, у чорній мантії, більш елегантній, ніж будь-яка гоґвортська уніформа. Він пройшов за батьком, старанно контролюючи вираз обличчя. Хлопець теж був кредитором Гаррі — той був винен йому близько сорока ґалеонів, — і теж належав до роду Мелфоїв, тож формально підпадав під дозвіл Чарверсуду щодо зустрічі.

Драко. Гаррі не сказав цього вголос і не дозволив своїй реакції відобразитися на обличчі. Він не знав, що сказати. Навіть «вибач» не прозвучало би доречно. Гаррі й патронусові Драко не наважився нічого такого сказати, під час коротких перемовин щодо цієї зустрічі; і не тільки тому, що Луціус міг слухати. Гаррі достатньо було й того, що тепер він знав — щаслива думка Драко й досі щаслива, і він досі хоче, щоб Гаррі це знав.

Луціус Мелфой заговорив перший, рівним голосом, з рішучим обличчям.

 — Я не розумію, що відбувається в Гоґвортсі, Гаррі Поттере. Не воліли б ви мені щось пояснити?

 — Я не знаю, — сказав Гаррі. — якби я розумів щось у цих подіях, я б не дозволив їм відбутися, лорде Мелфой.

 — Тоді дайте мені відповідь на наступне питання. Хто ви?

Гаррі рівно вдивився в обличчя свого кредитора.

 — Я не Відомо-Хто як вам здавалося було, — сказав Гаррі. Він не геть дурний, допетрав таки, ким уявляв його собі Луціус Мелфой під час його промови у Чарверсуді. — Очевидно, що я не звичайний хлопчик. Також очевидно, що моя незвичайність якось пов’язана з цією епопеєю Хлопчика-Що-Вижив. Та я не більше за вас знаю, у чому саме справа. Я спитав у Сортувального Капелюха — він також не в курсі.

Луціус Мелфой відсторонено кивнув.

 — Я не міг придумати жодної причини, нащо б тобі було платити сотню тисяч ґалеонів за життя бруднокровки. Жодної причини, крім однієї — і це пояснило б і її силу, і жагу крові; аж тоді вона загинула від руки троля, а ти вижив. Також і мій син багато що розповів мені про тебе, Гаррі Поттере, багато такого, що не має анікрихти сенсу, я чув белькотіння божевільних у лікарні Святого Мунґо, і воно мало більше сенсу, ніж ті події, що, як мій син засвідчив мені під дією сироватки правди, ти спричинив. Так ось, щодо тієї частини цього безумства, що ти організував власноруч, я вимагаю пояснень, і негайно.

Гаррі подивився на Драко — Драко дивився на нього, обличчя його кривилося під маскою незворушності.

 — Я теж, — додав Драко Мелфой високим, тремтливим голосом, — хочу, знати, чому, Поттере.

Гаррі заплющив очі й почав говорити, не дивлячись.

 — Хлопець, що його виховали маґли, який вважає себе дуже розумним. Ти побачив мене, Драко, і подумав, що було б дуже корисно, якби з усіх твоїх однокласників саме Хлопчик-Що-Вижив побачив, який світ насправді; якби ми стали друзями. А я те ж саме подумав про тебе. Тільки в мене були інші переконання. Я не кажу, що існує декілька істин, я хочу сказати, що є різні переконання, але лише одна дійсність, лише один всесвіт, що може підтвердити або спростувати ті переконання…​

 — Ти збрехав мені.

Гаррі розплющив очі й подивився на Драко.

 — Радше, — заперечив Гаррі, трохи хвилюючись, — те, що я сказав, було правдою з певної точки зору.

 — З певної точки зору? — Драко Мелфой був обурений, як будь-який Люк Скайвокер, і зовсім не налаштований приймати відмовки від свого Кенобі. — Є таке слово, що позначає те, що є правдою з певної точки зору, і слово це — брехня!

 — Чи фокус, — рівно відказав Гаррі. — Твердження, які є формально істинними, але змушують слухача прийти до подальших хибних висновків. Я гадаю, варто розрізняти такі речі. Те, що я тобі сказав, було самозбутнім пророцтвом: ти повірив, що не можеш обманути себе, тож і не намагався. Навички, що ти їх надбав, цілком справжні, і тобі б дуже зашкодило, якби ти почав внутрішньо їм опиратися. Люди не можуть змусити себе повірити, що блакитний — це зелений, самим зусиллям волі, але вони думають що можуть, що майже так само погано.

 — Ти використав мене, — сказав Драко Мелфой.

 — Лише щоб зробити тебе сильнішим. Саме так використовують одне одного друзі.

 — Навіть я знаю, що не в цьому полягає дружба!

Знову вступив Луціус Мелфой:

 — Для чого? З якою метою? — голос Мелфою-старшому й собі урвався. — Нащо?

Гаррі секунду дивився на нього, а тоді повернувся знову до Драко.

 — Твій батько, імовірно, не повірить, — сказав Гаррі, — але ти, Драко, мусиш розуміти, що все, що сталося, сумісне з цією гіпотезою. І що жодна більш цинічна гіпотеза не пояснить, чому я не тиснув сильніше, коли гадав, що маю важіль впливу, чи чому я забагато вчив тебе. Я гадав, що нащадок роду Мелфоїв, що його бачили, коли він рятував маґлородку від падіння з даху, стане годящим компромісним кандидатом на посаду лідера чаклунської Британії після реформації.

 — Себто, ти хочеш, щоб я повірив, — сказав Луціус Мелфой тонким голосом, — що ти з ґлузду з’їхав. Гаразд, облишмо це. Скажи мені, хто нацькував того троля на Гоґвортс.

 — Я не знаю, — сказав Гаррі.

 — Скажи мені, кого ти підозрюєш, Гаррі Поттер.

 — Маю чотири підозрюваних. Один із них — професор Снейп…​

 — Снейп? — вигукнув Драко.

 — Другий, зрозуміло, професор із захисту, позаяк він — професор із захисту. — Гаррі радо б виключив його зі списку, щоб не привертати до професора Квірела уваги Мелфоїв, якщо він нічого не зробив, проте Драко, либонь, помітив би цей маневр. — Щодо третього ви мені не повірите. Четвертий — це загальна категорія, себто, всі решта.

А п’ятий — лорд Волдеморт, і, гадаю, не варто про нього вам казати.

Луціус Мелфой вишкірився.

 — Гадаєш, я не помічу приманку в тебе на гачку? Розкажи мені про свого третього підозрюваного, Поттере, що ти його хочеш мені підсунути як справжню відповідь.

Гаррі спокійно подивився на лорда Мелфоя.

 — Читав я одну книжку, що не мав би читати, і там було написане таке: комунікація — це те, що відбувається між рівними. Службовці брешуть своїм босам, а ті, в свою чергу, очікують на брехню у відповідь. Я не заграю, я лише хочу передати абсолютну неможливість, за поточних умов, щоб я сказав вам про третього підозрюваного, а ви повірили мені, що це не якась там приманка.

Тоді вступив Драко.

 — Це ж батько, чи не так?

Гаррі спантеличено подивився на Драко.

Драко продовжив рівним голосом.

 — Ти підозрюєш, що троля в Гоґвортс відправив батько, щоб він убив Ґрейнджер, чи не так? Ось як ти думаєш!

Гаррі відкрив рота, щоб сказати «взагалі-то, ні», але вперше в житті встиг подумати й стулити пельку.

 — Ось воно що, — повільно протягнув Гаррі. — Ось що відбувається. Луціус Мелфой публічно оголошує, що Герміона не уникне покарання за те, що вона скоїла, і дивіться — її вбиває троль, — Гаррі посміхнувся, показавши зуби. — А якщо я заперечуватиму це, тоді Драко, бо він не блоколог, зможе дати свідчення під дією сироватки правди, мовляв, Хлопчик-Що-Вижив не підозрює Луціуса Мелфоя в тому, що той надіслав був троля до Гоґвортсу з метою вбити Герміону Ґрейнджер, підданку шляхетного роду Поттерів, що її кров нещодавно було викуплено за сотню тисяч ґалеонів бла-бла-бла, — Гаррі злегка відкинувся назад, хоча відсутність у його стільчика спинки заважала зробити це як слід. — Але тепер, коли ви про це кажете, мені здається, що ідея дуже слушна. Зрозуміло, що ви вбили Герміону Ґрейнджер, саме так, як і погрожували перед очима усього Чарверсуду.

 — Я не вбивав, — сказав Луціус Мелфой, знову рівний і безвиразний.

Гаррі знову оголив зуби у тій своїй не-посмішці.

 — Ну, в такому разі, має бути хтось інший, хто вбив Герміону і порушив охоронні закляття Гоґвортсу, і це та сама людина, що раніше намагалася хибно звинуватити Герміону у вбивстві Драко Мелфоя. Себто, або ви вбили Герміону Ґрейнджер після того, як отримали викуп за її життя, або ви звинуватили безневинне дівча у замаху на життя вашого сина й забрали весь мій родинний статок на хибних підставах. Одне з двох припущень мусить бути справедливе.

 — Можливо, ви вбили її в сподіванні повернути свої гроші, — Луціус Мелфой нахилився вперед і важко подивився на Гаррі.

 — Тоді я б взагалі не віддавав за неї грошей. Як ви чудово розумієте. Не зневажайте мій інтелектуальний потенціал, лорде Мелфой…​ ні, чекайте, перепрошую, ви просто мали це сказати на випадок, якщо Драко доведеться про це свідчити, забудьте.

Луціус Мелфой відкинувся назад у кріслі і змірив Гаррі важким поглядом.

 — Я намагався тобі розповісти, батьку, — тихо звернувся до нього Драко, — але ніхто не може належно уявити собі Гаррі Поттера, доки не зустріне його…​

Гаррі постукав себе пальцем по щоці.

 — Тож до людей почали доходити очевидні речі? Насправді, я здивований. Я такого не очікував, — Гаррі вже ввійшов у ритм цинізму по-Квірелівськи й тепер міг генерувати його самостійно. — Я вважав абсолютно неможливим, щоб якась газета була спроможна передати таку концепцію, що, мовляв: «або А, або Б, але котрий з цих двох варіантів — ми не знаємо». Натомість я очікував, що журналісти публікуватимуть лише сюжети з атомарними припущеннями, наприклад, «А — це правда», "Б — це неправда", чи то «А — правда, а Б — неправда». Жодних сподівань на більш складні логічні зв’язки на кшталт «якщо А — правда, то і Б — правда, втім, ми не знаємо, чи А — правда». І всі ваші прибічники мають блискавично переключатися між «ви жодним чином не доведете, що лорд Мелфой вбив Ґрейнджер, це міг бути хтось інший» та «ви жодним чином не доведете, що хтось інший міг підставити Ґрейнджер», доки не будуть упевнені, що мусять намагатися робити це одночасно…​ до речі, ви ж власник «Щоденного віщуна»?

 — «Щоденний віщун», — тонким голосом заперечив Луціус Мелфой, — що його власником я у жодному разі не є, занадто авторитетний часопис, щоб публікувати таку очевидну нісенітницю. На жаль, не всі впливові чарівники мають достатньо здорового ґлузду.

 — А. Ось воно як, — тут Гаррі кивнув.

Луціус звернувся до Драко. — Решта з того, що він казав, — було там щось важливе?

 — Ні, батьку, не було.

 — Дякую, синку, — Луціус повернув свій погляд до Гаррі. Коли він заговорив, його голос був дещо ближчим до своєї звичної інтонації, холодної та впевненої. — Можливо, мене можна буде переконати піти вам назустріч, якщо ви визнаєте перед Чарверсудом те, що, вочевидь, прекрасно знаєте, — що я не несу відповідальності за цей вчинок. В такому разі я міг би значно зменшити ваш борг родові Мелфоїв, чи навіть переглянути його умови, додавши опцію відстроченої виплати.

Гаррі дивився на Луціуса Мелфоя рівно й впевнено.

 — Луціусе Мелфой. Наразі ви чудово усвідомлюєте, що, по факту, Герміону Ґрейнджер підставили, використавши вашого сина як наживку, що його було щонайменше піддано чарам хибної пам’яті, і що рід Поттерів до цих подій не мав до вас жодних претензій. Я маю зустрічну пропозицію. Ви повертаєте гроші моєї родини, я оголошую перед Чарверсудом, що рід Поттерів не має претензій до роду Мелфоїв, і ми виступаємо об’єднаним фронтом проти того, хто все це замислив. Вирішуємо покинути приписані нам ролі й вступити в союз один з одним, замість суперництва. Це може стати саме тим кроком, на який не очікує ворог.

В кімнаті запала коротка мовчанка — лише два вартових ґобліни й далі сопіли, як і раніше.

 — Ти точно божевільний, — холодно відказав Луціус Мелфой.

 — Це називається справедливість, лорде Мелфой. Ви не можете очікувати на моє співробітництво, утримуючи багатство роду Поттерів на, як вам відомо, хибних підставах. Я розумію, як це все виглядало було, але тепер ви поінформованіші.

 — Тобі нема чого мені запропонувати на сто тисяч ґалеонів.

 — Хіба? — відсторонено відгукнувся Гаррі. — Та невже. Я гадаю, цілком імовірно, вам значно важливіший довготривалий добробут роду Мелфоїв, аніж будь-яка ідеологія, що нею пробавлявся переможений темний лорд останнього покоління. Наступне покоління окреслює власні фронти й формує нові альянси. Ваш син може бути або виключений з цих процесів, або потрапити одразу на верхівку. Невже це не варте для вас більшого, ніж сорок тисяч ґалеонів, на які ви особливо не сподівалися і які вам не надто й потрібні? — Гаррі видав скупу посмішку. — Сорок тисяч ґалеонів. Два мільйони маґлівських фунтів стерлінгів. Ваш син знає дещо про розмір маґлівської економіки, що має вас здивувати. Маґли б сміялися, якби дізналися про країну, що її доля визначається якимись двома мільйонами фунтів стерлінгів. Вони б вирішили, що це навіть мило. І я з ними згоден, лорде Мелфой. Справа не в тому, що я в розпачі. Справа в тому, що ви маєте справедливий шанс повестися справедливо.

 — Он як? — відгукнувся лорд Мелфой. — А якщо я відмовлюсь від вашого справедливого шансу, що тоді?

Гаррі знизав плечима.

 — Залежно від того, який коаліційний уряд можна сформувати без участі Мелфоїв. Якщо уряд можна реформувати мирним шляхом, а інші дії призведуть до громадського неспокою, я просто заплачу вам гроші з кишенькової готівки. А може доведеться повторно судити смертежерів за їхні минулі злочини та стратити їх в ім’я справедливості — в результаті належного юридичного процесу, звісно.

 — Ти справді божевільний, — тихо сказав Луціус Мелфой. — Ти не маєш ані влади, ані багатства, і кажеш мені таке.

 — Так, нерозумно вважати, що я можу вас налякати. Зрештою, ви ж не дементор.

І Гаррі посміхався собі. Гаррі перевірив був, і підтвердив, що безоар справді здатний зцілити від будь-якого отруєння, якщо запхати його жертві в рота достатньо швидко. Можливо, це не усуне негативні ефекти радіації трансфігурованого полонію, а може і їх усуне. Тож Гаррі ще подивився температури замерзання різноманітних кислот і з’ясував, що сірчана кислота замерзає за десяти градусів за Цельсієм. Відповідно, Гаррі міг купити літр цієї кислоти в маґлів, заморозити, трансфігурувати у крихітний шматочок льоду, який легко потрапить комусь до рота й перетравиться. Жоден безоар не допоможе від цього, коли ефект трансфігурації закінчиться. Гаррі не збирався оголошувати це вголос, звичайно, але тепер, коли йому вже не вдалося попередити будь-які жертви під час свого походу, він не мав подальшого бажання обмежувати себе законом, чи навіть кодексом Бетмена.

Останній шанс вижити, Луціусе. З точки зору етики, ти запродав своє життя, коли скоїв перший смертежерський злочин. Ти все одно людина, і твоє життя досі має невід’ємну цінність, але ти позбавлений деонтологічного захисту невинності. Будь-яка хороша людина має право тебе вбити, якщо гадає, що це зрештою врятує інші життя згодом; і саме так я й гадатиму, якщо ти почнеш плутатися під ногами. Хай хто відправив троля по Ґрейнджер, імовірно, напав і на тебе, поцілив якимось закляттям, що перетворює колишніх смертежерів на купу лайна. Яка прикрість.

 — Батьку, — тихо сказав Драко. — Я вважаю, тобі варто розглянути цю пропозицію, батьку.

Луціус Мелфой подивився на свого сина.

 — Ти жартуєш.

 — Це правда. Не думаю, що Поттер сам написав ті свої книжки, ніхто б не міг стільки написати. І до того ж дещо в них я міг перевірити. І навіть якщо половина з цього правда — він має рацію, і сто тисяч ґалеонів небагато важитимуть. Якщо ми віддамо їх — він знову буде другом роду Мелфоїв — таким, як він бачить друзів, принаймні. Та якщо ні, він стане ворогом, навіть якщо це не в його інтересах, — він завжди намагатиметься тобі напаскудити. Гаррі Поттер так мислить. Для нього справа не в грошах, а в тому, що він вважає честю.

Гаррі Поттер схилив голову, посмішка не полишала його лиця.

 — Втім, варто нам дещо прояснити, — сказав Драко, дивлячись просто на нього. Очі його палали. — Ти скривдив мене. Тож ти мій боржник.

 — Прийнято, — тихо сказав Гаррі. — За умови укладення основної угоди, зрозуміло.

Луціус Мелфой відкрив рота, щоб сказати хтозна-що, а потім знову його закрив.

 — Псих, — повторився поважний пан.

Потім почалася довга суперечка між батьком і сином, в яку Гаррі впорався не влізати.

Коли здалося, що навіть Драко не зможе переконати свого батька, Гаррі знову заговорив, і розповів, які кроки він планує, якщо роди Поттерів і Мелфоїв домовляться про співробітицтво.

Після цього було ще одне коло суперечки між Луціусом і Драко, а Гаррі знову мовчав.

Нарешті Луціус Мелфой подивився на Гаррі.

 — І ти віриш, — уточнив Луціус Мелфой, — що здатен переконати Лонґботом і Боунз підтримати тебе, навіть якщо Дамблдор виступить проти.

Гаррі кивнув.

 — Звісно, вони не будуть в захваті від вашої участі. Але я їм скажу, що це був мій оригінальний план із самого початку, це має допомогти.

 — Гадаю, — сказав Луціус Мелфой після паузи, — я міг би запропонувати контракт, що звільнив би тебе від більшої частини боргу, якщо я чомусь піддамся на це божевілля. Звісно, що потрібно більше гарантій…​

Гаррі швидко витяг з мантії сувій пергаменту й розгорнув його на золотому столі.

 — Я не посоромився й зробив це сам, — сказав Гаррі.

Він провів був якийсь час за сумлінною працею з бібліотечними книжками з юриспруденції. На щастя, як виявив Гаррі, закони чаклунської Британії були чарівно прості відносно маґлівських стандартів. Щоб написати, що оригінальний кровний борг і оплата скасовуються, що статки Поттерів та всі інші предмети, що зберігалися в їхньому сховищі, будуть повернуті, решта боргу анулюється, а Мелфоїв ні в чому не звинувачують, треба було лише кілька додаткових рядків відносно того, щоб це все сказати.

 — Я мав пообіцяти своїм опікунам не підписувати нічого, що ви мені дасте. Відповідно, я сам склав цей документ і підписав його заздалегідь.

Драко не стримався й пирхнув.

Луціус прочитав контракт, безрадісно посміхнувся:

 — Як все…​ до чарівного просто.

 — Я також обіцяв не торкатися каламаря в межах «Ґрінґотсу», — сказав Гаррі. Він знову поліз собі у мантію і дістав звідти маґлівську ручку та стос нормального паперу. — Таке формулювання прийнятне?

Гаррі швидко нашкрябав пункт угоди, згідно якої рід Поттерів не звинувачує рід Мелфоїв у вбивстві Герміони Ґрейнджер і не вірить, що вони якось пов’язані з цією подією; тоді передав аркуш на огляд лорду Мелфою.

Лорд Мелфой продивився папір, закотив очі під лоба й сказав:

 — Гадаю, цього достатньо. Хоча для кращого відтінку змісту ліпше використати «звільняє від будь-якої відповідальності» замість «знімає провину»…​

 — Гарна спроба, але ні. Я точно знаю, який термін має тут стояти, лорде Мелфой. — Гаррі взяв пергамент і почав охайніше переписувати своє оригінальне формулювання.

Коли Гаррі закінчив, лорд Мелфой потягнувся через стіл, узяв ручку, подивився на неї задумливо:

 — Імовірно, один із твоїх маґлівських артефактів? Що воно робить, синку?

 — Пише без чорнильниці, — відповів Драко.

 — Це я бачу. Гадаю, когось би зацікавив такий багатель. — Луціус розправив контракт на столі, знайшов місце для підпису, задумливо постукав ручкою по цій точці.

Гаррі відірвався від цього видовища, змусив себе дивитися в обличчя Луціуса Мелфоя, змусив м’язи розслабитися.

 — Наш добрий друг, Северус Снейп, — сказав Луціус Мелфой, постукуючи ручкою по папірцю, що все чекав його підпису. — Професор із захисту, що називає себе Квірелом. Я знову питаю тебе, хто твій третій підозрюваний, Гаррі Поттере?

 — Я рекомендую вам спочатку підписати, лорде Мелфой, якщо вже ви так і так вирішили це зробити. Ви отримаєте більше користі від цієї інформації, якщо не будете думати, що це я намагаюся переконати вас у цьому.

Ще одна безрадісна посмішка.

 — Я ризикну. Говори, якщо хочеш, щоб це пішло далі.

Гаррі повагався і промовив рівно:

 — Мій третій підозрюваний — Албус Дамблдор.

Ручка на пергаменті завмерла.

 — Дивне звинувачення, — протягнув Луціус. — Репутація Дамблдора сильно постраждала, коли за його директорства загинув учень. Гадаєш, я повірю будь-яким звинуваченням на його адресу, лише тому, що він — мій ворог?

 — Він — один підозрюваний з багатьох, лорде Мелфой, і не обов’язково найбільш підходящий. Але причина, з якої мені вдалося вбити дорослого троля, полягає в тому, що Дамблдор дав був мені відповідну зброю ще на початку шкільного року. Це не сильне свідчення, але це дуже підозріло. Якщо ви вважаєте, що вбивати учнів — не його стиль, ну, так, мені це теж спадало на думку.

 — Це не його стиль? — вигукнув Драко Мелфой.

Луціус Мелфой дуже обережно похитав головою.

 — Не зовсім, сину. Дамблдор спричиняє лише певне зло, — лорд Мелфой відкинувся в кріслі, а тоді завмер. — Розкажи мені про цю зброю.

 — Я ще не певний, що варто вдаватися в подробиці у вашій присутності, лорде Мелфой. — Гаррі вдихнув. — Дозвольте мені сформулювати все дуже чітко. Я не намагаюся переконати вас, що за цим стоїть Дамблдор, лише вказую, що існує така ймовірність…​.

Тоді заговорив Драко Мелфой:

 — Артефакт, що тобі дав Дамблдор, — це було щось, щоб вбивати тролів? Себто, лише тролів? Можеш нам це сказати?

Луціус повернувся до сина, подивився на нього з подивом.

 — Ні, — повільно запровадив Гаррі. — Не те щоб це був спеціалізований антитрольский меч абощо.

Драко дивився на нього дуже уважно.

 — Цей артефакт спрацював би проти найманого вбивці?

Ні, якщо б він був обачний.

 — Ні.

 — У разі бійки в школі?

Розширити каменюку в чиємусь горлі — це ж смертельно.

 — Ні. Я не думаю, що ця штука була призначена для використання проти людей.

Драко кивнув.

 — Тож, лише магічні створіння. Це б допомогло проти розлюченого гіпогрифа, чи чогось на цей кшталт?

 — А приголомшливий прокльон діє на гіпогрифів? — уточнив Гаррі.

 — Я не знаю, — сказав Драко.

 — Так, — сказав Луціус Мелфой.

Порівняно із «Вінґардіум Левіоза» та «Фініте Інкантатем»…​

 — Тоді приголомшливий прокльон — значно ліпше рішення для гіпогрифа, — після таких питань починало видаватися, що трансфігурований камінь — оптимальна зброя лише проти магічного створіння з плоті й крові, що має шкіру з високим опором до заклять. — Але…​ Ну, можливо, це взагалі не мало використовуватися як зброя, я зробив з цим дещо дивне, можливо це була просто божевільна примха…​

 — Ні, — повільно сказав Луціус Мелфой. — Не примха. Не збіг. Тільки Не з Дамблдором.

 — Тоді це він, — сказав Драко. Драко повільно примружив очі й різко кивнув. — Це був він з самого початку. Судовий виманолог повідомив, що хтось використав на Ґрейнджер виманологію. Дамблдор визнав, що це був він. Закладаюся, захисні чари Гоґвортсу працювали, коли Ґрейнджер прокляла мене, а Дамблдор просто проігнорував їх.

 — Але…​ — сказав Гаррі. Він поглянув на Луціуса і не зміг вирішити, чи справді в його інтересах ставити цю ідею під питання. — Який в нього мотив? Ми що, просто скажемо, що він лихий та й по всьому?

Драко Мелфой вистрибнув з крісла й почав крокувати кімнатою туди-сюди, чорна мантія розвивалася за юним хлопцем, а ґобліни-охоронці з деяким подивом витріщалися на нього крізь зачакловані окуляри. — Щоб розібратися в хитромудрому плані, треба подивитися, що сталося, і хто отримав від цього переваги. Тільки от Дамблдор не планував, що ти спробуєш врятувати її в суді, він спробував тебе спинити. Що сталося б, якби Ґрейнджер потрапила в Азкабан? Рід Мелфоїв і рід Поттерів зненавиділи б один одного навіки. З усіх підозрюваних цього бажає лише Дамблдор. Тож це має сенс. Усе збігається. Насправді вбивцею є…​ Албус Дамблдор!

 — Ем…​ — сказав Гаррі. — Але навіщо давати мені протитрольну зброю? Я сказав, що це підозріло, я не казав, що бачу в цьому бодай крихту логіки.

Драко задумливо кивнув.

 — Можливо, Дамблдор вважав, що ти зупиниш троля перед тим, як троль вбʼє Ґрейнджер, і тоді він зможе звинуватити батька в тому, що той надіслав троля. Багато хто дуже б розізлився, якби вважав, що батько бодай спробував зробити щось таке в Гоґвортсі. Як тато й казав, репутація Дамблдора сильно постраждала, коли в школі справді помер учень, бо Гоґвортс відомий саме своєю безпекою. Тож напевно це не мало статися.

Гаррі згадався жах в очах Дамблдора, коли той побачив тіло Герміони Ґрейнджер.

Чи дістався б я туди вчасно, якби ніхто не вкрав у близнюків Візлі їхню карту? Чи могло це бути планом? А тоді, хоч Дамблдор про це й не знав, хтось вкрав цю карту, і я запізнився…​ але ні, це не клеїться, я дізнався запізно, як Дамблдор міг здогадатися, що я використаю мітлу…​ хоча, Дамблдор знав, що в мене є мітла…​

Такий план аж ніяк не міг спрацювати.

І не спрацював.

Але хтось з невеличким старечим маразмом може очікувати, що план спрацює, а фенікс може не розуміти різниці.

 — Чи, — вів далі Драко Мелфой, досі енергійно крокуючи, — можливо, Дамблдор мав зачаклованого троля й збирався влаштувати, щоб ти переміг його іншим разом для якогось іншого плану, але потім натомість використав троля для Ґрейнджер. Не уявляю, щоб Дамблдор розпланував це все першого ж тижня наших занять…​

 — Я можу таке уявити, — низьким тоном сказав Луціус Мелфой. — Я був свідком такого від Дамблдора.

Драко рішуче кивнув.

 — Тоді я й не мав померти в першому плані. Дамблдор знав, що професор Квірел перевіряє мене, чи Дамблдор запланував, щоб хтось інший знайшов мене вчасно, — я не міг би свідчити проти Ґрейнджер, якби помер, і він би втратив репутацію через смерть учня. Але те, що я піду з Гоґвортсу й не зможу очолювати Слизерин, було в його інтересах. А тоді наступного разу Гаррі мав би спинити троля перед тим, як той вбив Ґрейнджер, і всі мали б звинувачувати тебе, батьку, тільки цього разу не все пішло за планом Дамблдора.

Луціус відвів свої сірі очі від сина, якого він споглядав з явним подивом.

 — Якщо це правда…​ та сумніваюся, можливо Гаррі Поттер лише грає небажання вірити в це.

 — Можливо, — сказав Драко. — Але я майже певен, що ні.

 — Тоді, якщо це правда…​ — Луціус затнувся. В його очах повільно займалася лють.

 — Що саме ми робитимемо? — спитав Гаррі.

 — Це теж для мене очевидно, — сказав Драко. Він крутнувся до них, підвів палець високо в повітря. — Ми знайдемо докази, щоб Дамблдора визнали винним у його злочині, і віддамо його правосуддю!

Гаррі Поттер і Луціус Мелфой перезирнулися.

Ніхто з них не знав, що сказати.

 — Синку, — по деякому часі сказав Луціус Мелфой, — ти справді сьогодні справив на мене враження.

 — Дякую, батьку!

 — Втім, це не пʼєса, ми не аврори, і ми не віримо в суди.

Вогник дещо полишив очі Драко.

 — Ох.

 — Ем, у мене є сентиментальна прихильність до судів, — вставив Гаррі. Не вірю, що беру участь у цій розмові. Треба піти додому, взяти аркуш паперу й олівець, і спробувати зрозуміти, чи хід думок Драко справді має якийсь сенс. — І до доказів.

Луціус Мелфой поглянув на Гаррі Поттера, його очі кипіли щирою сірою люттю.

 — Якщо ти обманув мене, — зі злістю сказав Луціус Мелфой, — якщо все це брехня, я не пробачу. Та якщо це не обман…​ Дай мені якісь свідчення, щоб засудити Дамблдора за це вбивство перед Чарверсудом, чи достатньо свідчень, щоб прибрати його, і тоді не буде нічого, що не зробив би для тебе рід Мелфоїв. Нічого.

Гаррі глибоко вдихнув. Треба було з усім цим розібратися, оцінити імовірності, але в нього не було часу.

 — Якщо це справді Дамблдор, то варто прибрати його з дошки, і лишиться величезна порожнеча в структурі влади Британії.

 — Так і є, — сказав Луціус Мелфой з нещадною посмішкою. — Ти бажаєш заповнити її сам, Гаррі Поттере?

 — Частині вашої опозиції це не сподобається. Вони можуть почати боротьбу.

 — Вони програють, — сказав Луціус Мелфой, тепер його лице було мов із заліза.

 — Тоді ось чого я хочу від роду Мелфоїв, лорде Мерфой, якщо Дамблдора через мене приберуть. Коли опозиція буде найпереляканішою — саме тоді їм запропонують останню спробу угоди для уникнення громадянської війни. Комусь із ваших союзників це не сподобається, але буде багато нейтрально налаштованих, що лише зрадіють від можливої стабільності. Ви запропонуєте, що замість того, щоб ви захопили всю владу, Драко Мелфой правитиме замість вас, коли стане повнолітнім.

 — Що? — вигукнув Драко.

 — Драко засвідчив під дією сироватки правди, що старався допомогти Герміоні Ґрейнджер. Закладаюся, чимало людей з опозиції погодилося б дати йому шанс замість того, щоб битися. Не знаю, як саме ви дасте гарантії — незламні обітниці, угоди «Ґрінґотс» абощо, — але має бути якийсь забезпечений гарантіями пакт про те, що влада перейде до Драко, щойно він завершить Гоґвортс. Я віддам усю можливу підтримку від Хлопчика-Що-Вижив для цієї угоди. Спробую переконати Лонґботом, Боунз тощо. Наш перший план у цьому допоможе, якщо ви будете обережними й ставитиметеся шляхетно до Лонґботом та Боунз цього разу.

 — Батьку, присягаюся, я не…​

Обличчя Луціуса скривилося в посмішку.

 — Знаю, синку. Що ж, — біловолосий чоловік втупився понад золотий стіл у Гаррі Поттера. — Такі умови для мене прийнятні. Але поруш будь-яку частину нашої угоди — першої чи другої — і на тебе очікують наслідки, Гаррі Поттере. Розумні слова тоді нічим не зарадять.

І Луціус Мелфой підписав пергамент.

* * *

Дикозор Муді витріщався був на бронзові двері до кімнати перемовин «Ґрінґотсу» ніби годинами, ну, наскільки міг витріщатися чоловік, що бачить водночас у всіх напрямках.

Проблема з тим, щоб підозрювати когось на кшталт Луціуса Мелфоя, думав Муді, полягала в тому, що можна цілісінький день вигадувати, що той міг замислити, і все одно не встигнути перелічити все.

Двері прочинилися, і звідти вийшов стомлений Гаррі Поттер, невеличкі краплини поту досі виднілися на його чолі.

 — Ти щось підписав? — одразу забажав знати Дикозор.

Гаррі Поттер безмовно на нього подивився, дістав з мантії згорнутий пергамент та сказав:

 — Ґобліни вже виконують це. Вони зробили три копії перед тим, як я пішов.

 — ЗАРАДИ МЕРЛІНА, СИНКУ…​ — Муді затнувся, коли його око побачило другу половину угоди, яку Гаррі Поттер повільно, ніби неохоче, почав розгортати догори. Одного погляду вистачило, щоб побачити охайно написані абзаци та елегантний підпис Луціуса Мелфоя під підписом Гаррі Поттера. І тоді Муді вибухнув гнівом, коли верхня половина документа також почала виднітися: — Ти знімаєш провину за будь-яку участь у смерті Герміони Ґрейнджер? Ти хоч уявляєш, що ти накоїв, маленький йолопе? Імʼям Мерліна, навіщо ти зробив щось таке ЩО…​

Розділ 98. Ролі, фінал

Неділя, 19 квітня, 18:34.

Дафна Ґрінґрас тихо прямувала до кімнати Ґрінґрасів під підземеллями Слизерину — привілей найдавнішого роду. Вона йшла з Гоґвортського експреса залишити валізу перед тим, як приєднатися до решти учнів за вечерею. Тепер уся приватна зона була її, відколи Мелфой залишив школу. Позаду вона весь час робила жест «іди за мною» великій всіяній смарагдами валізі, що, видається, не наважувалася слідувати за нею. Можливо, чари на цьому давньому громіздкому родинному пристрої час оновити. А може її валіза не хотіла йти за нею в Гоґвортс, що вже не був безпечним.

Її матір та батько довго розмовляли були одне з одним про Герміону. А Дафна ховалася за дверима, щоб підслухати, намагаючись не плакати й не видавати ані звуку.

Матір казала, що хай як це сумно, та якщо лише один учень помирав би щороку, Гоґвортс все одно був би безпечнішим за Бобатон, не кажучи вже про Дурмстренґ. Були різноманітні способи, якими юна відьма може померти, — не лише бути вбитою. А майстер трансфігурації Бобатону просто не дотягував до рівня Макґонеґел, сказала була матір.

Батько помірковано зазначив був, як важливо, щоб спадкоємиця Ґрінґрасів залишилися в Гоґвортсі, куди решта шляхетних родин відправляли вчитися своїх дітей (саме через це виникла давня традиція шляхетних родин синхронізувати народження спадкоємців — щоб вони вступили до Гоґвортсу в одному році, якщо це було можливо). І батько сказав був, що спадкоємиця найдавнішого роду не завжди може триматися подалі від проблем.

Вона б не засмутилася, якби не підслухала саме цієї частини.

Дафна із зусиллям ковтнула слину, коли повертала дверну ручку й відчинила двері.

 — Міс Ґрінґрас…​ — прошепотіло щось у срібній мантії, воно скидалося на тінь.

Дафна закричала, захряснула двері, витягла паличку й розвернулася тікати.

 — Чекай! — пролунав крик, тепер більш високий та гучний.

Дафна заклякла. Це просто не міг бути той, хто їй причувся.

Дафна повільно обернулася й знову відчинила двері.

 — Ти! — здивовано вигукнула Дафна, коли побачила обличчя під каптуром. — Я гадала, що ти…​

 — Тепер я повернувся, — сказала людина у срібній мантії впевненим голосом, — коли все змін…​

 — Що ти робиш у моїй спальні? — заверещала Дафна.

 — Я чув, що ти здатна створити туман патронуса. Можна мені це побачити?

Дафна втупилася в нього. Її кров почала закипати.

 — Навіщо? — спитала вона, не опускаючи палички. — Щоб ти міг убити всіх слизеринців, що здатні на неслизеринські закляття? Ми всі знаємо, хто влаштував смерть Герміони!

Хлопець підвищив голос.

 — Я засвідчив під дією сироватки правди, що хотів допомогти міс Ґрейнджер! Я справді хотів допомогти їй, коли схопив її руку на даху, коли допоміг їй підвестися з підлоги…​

Паличка Дафни не ворухнулася.

 — Ніби твій батько не міг втрутитися в записи аврорів, якби захотів! Я не вчора народилася, містере Мелфой!

Повільно, ніби він не хотів її сполохнути, хлопець у срібній мантії витягнув паличку. Рука Дафни стисла паличку, та коли вона впізнала позицію пальців й позу хлопця, вона аж втягнула повітря від шоку…​

 — Експекто Патронум!

Срібне світло полилося з кінця палички хлопця та почало густішати, утворило яскраву змію, що ніби скрутилася посеред повітря в невидимому лігві.

Дафна просто витріщалася.

 — Я справді хотів допомогти Герміоні Ґрейнджер, — рівним голосом сказав Драко Мелфой. — Бо я знаю коріння хвороби гуртожитку Слизерин, причину, чому так багато з нас вже не здатні на чари патронуса, — це ненависть. Ненависть до маґлородців, та й взагалі-то до будь-кого. Тепер вважається, що Слизерин ні на що більше й не здатен — ані на хитрість, ані на амбіцію, ані на поважну шляхетність. Я навіть знаю, бо це очевидно з першого погляду, що Герміона Ґрейнджер не була слабкою в магії.

В голові Дафни не лишилося жодної думки. Вона знервовано розглядала все довкола — перевіряла, чи не тече з-під дверей кров, як минулого разу, коли «щось зламалося».

 — Також я зрозумів, — тихо сказав Драко Мелфой, а срібна змія й далі світилася унікальним світлом, випромінювала тепло, — що насправді Герміона Ґрейнджер ніколи й не намагалася мене вбити. Можливо, вона була під дією чар хибної памʼяті, можливо, хтось використав виманологію, та тепер, коли її вбили, стає очевидним, що саме міс Ґрейнджер була жертвою й у першому випадку, коли хтось намагався звинуватити її у вбивстві мене…​

 — Т-ти хоч розумієш, що кажеш? — голос Дафни надломився. Якщо Луціус Мелфой почує, що його спадкоємець таке каже…​ та він здере з Драко шкіру й зробить з нього штани!

Драко Мелфой усміхнувся, його срібно-металева мантія виблискувала в промінні його матеріального патронуса. Його усмішка була й пихата, і небезпечна, ніби перетворення на шкіряні штани було найменшою з його проблем.

 — Так, — сказав Драко, — але тепер це не має значення. Рід Мелфоїв повертає родові Поттерів гроші й скасовує борг.

Дафна підійшла до свого ліжка й впала в нього. Вона сподівалася, що зможе прокинутися, якщо буде в ліжку.

 — Я хотів би, щоб ти приєдналася до змови, — сказав хлопець у блискучій мантії. — Усі зі Слизерину, хто може викликати патронуса, і всі, хто може навчитися. Так ми зможемо довіряти одне одному, коли срібні слизеринці зустрічатимуться.

Драко Мелфой драматично відкинув каптур.

 — Та це не спрацює без тебе, — сказав він, — Дафно Ґрінґрас. Без тебе й твоєї родини. Твоя матір обговорить це з батьком, але я хотів би, щоб Ґрінґраси почули пропозицію від тебе, — Драко знизив голос і рішуче додав: — Нам багато що треба обговорити перед вечерею.

* * *

Гаррі Поттер, видається, призвичаївся був до невидимості. Вони лише на мить побачили руку, що передала їм список. Це був дивний матеріал, не пергамент. Гаррі пояснював був, що враховуючи все, що трапилося, він не вважав розумним давати комусь можливість себе знайти, крім особливих випадків, тож він збирався віднині спілкуватися з людьми як невидимий безтілесний голос чи як яскраве срібне світло, що ховалося за рогом, і ніхто не бачив його джерела. Це світло завжди могло знайти його друзів, хай як вони ховалися. Якщо чесно, нічого моторошнішого Фред та Джордж за все своє життя не чули, а в їхньому житті був випадок, коли вони наповнили взуття кожного слизеринця-другокласника трансфігурованими живими багатоніжками. Фред та Джордж вважали, що це жодним чином не може піти на користь будь-кого, та вони не знали, що сказати. Неможливо було заперечувати, після того, як вони бачили це на власні очі, що в Гоґвортсі…​

…​було небезпечно…​

 — Не знаю, до кого ви звернулися по чари хибної памʼяті для Ріти Скітер, — пролунав невідомо звідки голос Гаррі Поттера. — Хай хто це був…​ навряд чи він зможе виконати це замовлення напряму, але він може знати когось, хто вміє діставати речі з маґлівського світу. І…​ я знаю, що це коштуватиме більше, та якомога менше людей має знати, що до цього причетний Гаррі Поттер.

Знову на мить зʼявилася рука хлопця, і сумка з дзенькотом вдарилася об підлогу.

 — Деякі з цих речей дорогі навіть у маґлівському світі, і, можливо, вашому виконавцю доведеться покидати Британію. Але сотні ґалеонів, сподіваюся, вистачить, щоб усе це оплатити. Я б сказав, звідки взялися гроші, але не хочу псувати завтрашній сюрприз.

 — Що це все таке? — спитав Фред чи Джордж, проглядаючи список. — Наш батько — експерт з маґлів…​

 — …​і ми все одно й половини з цього не знаємо…​

 — …​та що там вже, ми нічого з цього не впізнаємо…​

 — …​що ж ти плануєш з цим робити?

 — Усе стало серйозно, — тихо сказав голос Гаррі. — Я не знаю, що доведеться робити. Мені, можливо, знадобиться сила маґлів, а не лише чарівників, доки справу не буде зроблено. І, можливо, мені вона знадобиться одразу й не буде часу на підготовку. Я не планую використовувати нічого з цього. Я просто хочу, щоб воно було поряд на випадок…​ непередбачених обставин. — Гаррі затнувся. — Очевидно, я винен вам більше, ніж будь-коли зможу відплатити, а ви не дозволите мені віддати вам хоч щось з того, на що ви заслуговуєте. Я навіть не знаю, як подякувати вам належним чином, можу лише сподіватися, що колись ви подорослішаєте й станете більш розсудливими щодо цього і, будь ласочка, візьмете десять відсотків комісії…​

 — Ой, та замовкни, — сказав Джордж чи Фред.

 — Та заради всього святого, ви ж атакували троля заради мене, а Фред навіть зламав був ребра!

Вони лише похитали головами. Гаррі лишився, коли йому сказали тікати, зробив крок уперед, щоб відволікти троля й той не зʼїв Джорджа. Вони знали, що Гаррі просто був такою людиною — він вважав, що це не скасовувало його уявного боргу близнюкам Візлі, що його власний вчинок не був відповідним. Але Візлі знали, а Гаррі не зрозуміє, доки не подорослішає, — це означало, що ніхто з них не був нікому нічого винен, і не зможе бути винним. Це був дивний егоїзм, думали вони, що Гаррі розумів доброту в собі, але йому ніколи й на думку не спадало просити грошей в когось, кому він допоміг більше, ніж вони йому, чи називати це боргом — і водночас бути нездатним збагнути, що інші можуть так само діяти щодо нього.

 — Нагадайте мені купити вам маґлівську книжку «Атлант розправив плечі», — сказав голос без видимого джерела. — Я починаю розуміти, кому саме піде на користь таке читання.

* * *

Понеділок, 19:00 20 квітня.

Це сталося без жодного втручання чи знаку з Високого столу, коли учні покінчили з пригніченою вечерею. Сталося без дозволу чи перепрошення професорів чи директора.

Невдовзі після того, як зʼявилися десертні страви, один учень підвівся з-за слизеринського столу й спокійно пішов. Пішов не до Високого столу, а до протилежного боку чотирьох столів Гоґвортсу. Залунав легкий шепіт, коли дехто побачив білявого хлопця з короткою стрижкою. Драко Мелфой стояв собі, тихо оглядаючи весь Гоґвортс. Драко Мелфой майже нічого не казав після несподіваного повернення до школи. Слизеринець не удостоїв ані підтвердженням, ані запереченням твердження, що він повернувся через те, що після смерті Герміони Ґрейнджер від руки його родини йому більше не було чого боятися.

Тоді Драко Мелфой взяв ложку в одну руку й склянку з водою в іншу, і почав вистукувати — утворився чистий звук.

Дзінь.

Дзінь.

Дзінь.

Спочатку це спричинило лише підвищення гучності галасу. За Високим столом різноманітні професори здивовано дивилися на директора в його великому кріслі, та директор не подавав жодних знаків, тож викладацький склад нічого не робив.

Драко Мелфой і далі стукотів ложкою по склянці, доки кімната в очікуванні не затихла.

Тоді інший учень підвівся з-за рейвенкловського столу й пішов туди, де стояв Драко Мелфой, і обернувся до Гоґвортсу, коли став поряд. Почулися зойки. Ці двоє мали б бути найзапеклішими ворогами…​

 — Я і мій батько, лорд шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв, — чітко сказав Драко Мелфой, — усвідомили, що в Гоґвортсі діють лихі сили. Ці лихі сили бажали Герміоні Ґрейнджер шкоди. Можливо, Герміону Ґрейнджер примусили проти її волі підняти руку на наш рід. А можливо на нас обох наклали чари памʼяті. Тепер ми заявляємо, що хай хто наважився використати спадкоємця Мелфоїв таким чином, став ворогом роду Мелфоїв, і на нього чекає наша помста. Ми вчинили шляхетно і повернули всі забрані в роду Поттерів гроші, і скасували весь борг.

Тоді заговорив Гаррі Поттер.

 — Рід Поттерів визнає, що це була щира помилка, і не тримає на рід Мелфоїв зла. Ми віримо й публічно заявляємо, що рід Мелфоїв не винен у смерті Герміони Ґрейнджер. Хай хто наніс шкоду Герміоні Ґрейнджер, став ворогом роду Поттерів, і на нього чекає наша помста. Від нас обох.

Гаррі Поттер рушив назад до рейвенкловського столу, вибухнули теревені щирого, цілковитого, ніби щойно розлетілася на друзки дійсність, здивування…​

Драко Мелфой знову почав стукати ложкою по склянці з водою, що звучало як чиста нота.

Дзінь.

Дзінь.

Дзінь.

І підвелися інші учні, з інших столів, і всі вони підійшли до Драко Мелфоя, стали поряд з ним, за ним, перед ним.

У Великій Залі запанувала мертва тиша. Відчуття, ніби світ змінював напрямок, сили трансформувалися, було таким сильним, що видавалося його можна торкнутися.

 — Мій батько, Овен Ґрінґрас, за згоди й повної підтримки моєї матері, леді шляхетного й найдревнішого роду Ґрінґрасів, — вимовила Дафна Ґрінґрас.

 — І мій прабатько, Чарлз з роду Нотів, — сказав колишній лейтенант Нот, у минулому Теодор з Хаосу, що тепер стояв за спиною Драко Мелфоя.

 — І моя двоюрідна бабуся, Амелія з роду Боунзів, також директорка відділу дотримання магічних законів, — сказала Сьюзен Боунз, що стояла поряд з Дафною Ґрінґрас, разом з якою вона брала участь у битвах.

 — І моя бабуся, Авґуста зі шляхетного й найдавнішого роду Лонґботомів, — сказав Невіл Лонґботом, який повернувся цієї ночі.

 — І мій батько, Луціус, лорд Мелфой зі шляхетного й найдавнішого роду Мелфоїв!

 — Разом з Аланою Гове складаємо більшість Ради опікунів Гоґвортсу! — ясним голосом сказала Дафна Ґрінґрас. — Заради безпеки всіх учнів, включно з їхніми власними дітьми, прийняли такі освітні постанови для Гоґвортської школи чарів і чаклунства.

* * *

 — Перше! — сказала Дафна. Вона старалася вгамувати тремтіння перед лицем чотирьох гуртожитків попереду пʼятірки. Уроки промов від її батьків допомагали, але їх явно було замало. Вона швидко кинула оком на руку, де бляклим червоним були написані підказки. — Учням заборонено ходити самим, навіть у туалети! Всі пересуватимуться групами принаймні по троє, і в кожній групі має бути шестикласник чи семикласник!

 — Друге! — почула вона з-за спини майже твердий голос Сьюзен Боунз. — Заради убезпечення учнів, девʼятьох аврорів відправили до Гоґвортсу, щоб утворити додатковий захисний загін! — Сьюзен дістала з мантії невеличку скляну річ — один з комунікаторів, які використовували у ВДМЗ, кожному з них такий дали. Сьюзен піднесла його до губ і сказала, тепер гучніше: — Авроре Бродскі, це Сьюзен Боунз. Заходьте!

Двері до Зали розчахнулися, і всередину увійшли маршем девʼять аврорів у міцних шкіряних обладунках, які вони використовували на службі. Більше зойків.

 — Третє! — сказав Драко Мелфой командним голосом. Видається, він запамʼятав текст, бо, наскільки бачила Дафна, на його руках нічого не було написано. — Перед лицем спільного ворога, який не цурається вбивати учнів з будь-якого гуртожитку, всі чотири гуртожитки Гоґвортсу мають діяти разом, ніби один! Щоб підкреслити це, система очок гуртожитків тимчасово зупинена! Усі професори заохочуватимуть єдність між гуртожитками, згідно з освітньою постановою Ради опікунів Гоґвортсу.

 — Четверте! — декламував Невіл Лонґботом. — Усі учні, що не брали участі у факультативних заняттях професора із захисту, отримають спеціальне тренування із самозахисту від інструкторів-аврорів!

 — Пʼяте! — загрозливо загорланив Теодор Нот. — Будь-які бійки в коридорах чи будь-де поза межами занять із захисту будуть суворо покарані! Або бийтеся разом, або не бийтеся зовсім!

 — Шосте! — сказала Дафна Ґрінґрас і глибоко вдихнула. Коли вона дізналася була, що планувалося, вона зробила власний невеличкий запит до матері за допомогою флу. Навіть якщо Луціус Мелфой робив щось спільно з Амелією Боунз — думка, яку її мозок досі не міг сприйняти, — голос Ґрінґрасів досі був вирішальним, бо Джаґсон і його фракція відмовилися підтримати Мелфоя. Не згадуючи вже, що Боунз не довіряла Мелфою, а Мелфой не довіряв Боунз. Тож матір вимагала була, і її вимоги задовольнили: — Позаяк на учнях застосовували чари памʼяті, не здійнявши тривоги, у цьому міг брати участь хтось з викладацького складу Гоґвортсу. Отже! Додатковий захисний загін звітує напряму моєму батькові, лордові Ґрінґрас! — вона знала, ця частина була символічною, не було жодної причини комусь просто не звʼязатися з аврорами напряму, та колись це могло перетворитися на щось більше — ось чому вона попросила матір вимагати цього: — І якщо хтось хоче повідомити щось додатковим захисникам, він чи вона можуть розповісти про це аврорам чи мені…​ — Дафна рукою означила учнів навколо себе: — Належним чином призначеному президентові спеціального додаткового комітету захисту!

Дафна зробила драматичну паузу. Цю частину вони разом репетирували.

 — Ми не знаємо, хто наш ворог, — сказав Невіл, і його голос жодним чином не нагадував писк.

 — Ми не знаємо, чого хоче наш ворог, — сказав Теодор, що досі мав загрозливий вигляд.

 — Та ми знаємо, на кого ворог нападає, — сказала Сьюзен, не менш люто, ніж коли вона перемогла трьох семикласників.

 — Ворог атакує учнів Гоґвортсу, — сказав Драко Мелфой, ясним та командним голосом, ніби все це було для нього буденним.

 — І Гоґвортс, — сказала Дафна з Ґрінґрасів, вона відчувала, що її кров кипить, як ніколи в житті, — дасть бій.

Розділ 99. Ролі, наслідки

За десять днів у Забороненому лісі знайшли першого мертвого єдинорога.

Розділ 100. Запобіжні заходи, ч.1

13 травня 1992.

Обличчя Арґуса Філча видавалося викривленим у світлі гасової лампи в його руках, тіні танцювали його лицем. Від них швидко віддалялися двері Гоґвортсу, а темні землі швидко насувалися. Стежка, якою вони йшли, була брудна й ледь помітна.

Дерева, їхні гілки ще нещодавно голі взимку, ще не повністю вдягнулися протягом весни. Гілки тяглися до неба, ніби худі пальці, ніби скелети на тлі листяного орнаменту. Місяць яскраво сяяв, проте гнані вітром хмари часто занурювали їх у темряву, єдиним джерелом світла в якій було тьмяне полумʼя лампи Філча.

Драко міцно стискав паличку.

 — Куди ви нас ведете? — спитала Трейсі Девіс.

Її разом з Драко впіймав Філч, коли вони намагалися нишком пройти на перше зібрання срібних слизеринців протягом комендантської години, і їй теж призначили покарання.

 — Просто йдіть за мною, — кинув Арґус Філч.

Драко відчував чимале роздратування через всю цю справу. Срібні слизеринці мали б бути визнаним шкільним угрупуванням. Не було жодної причини, чому таємні змовники не мали б отримати дозвіл зустрічатися протягом комендантської години, якщо це було заради блага Гоґвортсу. Якщо таке станеться ще раз, треба буде поговорити з Дафною Ґрінґрас, Дафна поговорить зі своїм батьком, і Філч навчиться мудрості — знатиме, що варто дивитися в інший бік, коли йдеться про Мелфоїв.

Світло замку Гоґвортс уже навіть не вгадувалося, коли Філч знову заговорив.

 — Закладаюся, ви двічі подумаєте перед тим, як порушити шкільні правила знову, га? — Філч відвернувся від лампи, щоб злісно поглянути на чотирьох учнів, що йшли за ним. — О так…​ важка праця й біль — найліпші вчителі, як на мене…​ Прикро, що старі добрі покарання забулися…​ підвісити б вас за кісточки до стелі на кілька днів, ланцюги досі в моєму кабінеті, я їх добре змащую — раптом стануть в пригоді…​

 — Ей! — не без обурення вигукнула Трейсі. — Я замолода, щоб слухати про…​ таке…​ ну ви зрозуміли! Особливо про добре змащені ланцюги!

Драко не зважав. Філч просто не дотягував до Амікуса Керроу.

За ними одна з двох старших слизеринців давилася зі сміху, хоча не зронила ані слова. Поряд з нею був інший, високий хлопець словʼянської зовнішності, він досі розмовляв з акцентом. Їх упіймали за якимось не повʼязаним порушенням, що було з тієї ж теми, про яку Трейсі стверджувала, що їй зарано слухати. Вони були чи то в третьому, чи то в четвертому класі.

 — Пха, — сказав високий хлопець. — У Дурмстренґу людей підвішують догори дриґом за великі пальці. Чи за один, якщо зробив щось зовсім зухвале. Гоґвортс нині зовсім розмʼякнув.

Арґус Філч мовчав десь з пів хвилини, ніби обмірковував, що на це можна відповісти, а тоді хихикнув.

 — Побачимо, що ти заспіваєш, коли дізнаєшся, що робитимеш сьогодні вночі! Ха!

 — Я ж сказала, що замолода для такого! — втрутилася Трейсі Девіс. — Треба почекати, доки я подорослішаю.

Попереду них була хатинка, у її вікнах горіло світло, хоча пропорції видавалися неправильними.

Філч засвистів — високий різкий звук, і собака почав гавкати.

Із хатини вийшла людина, через яку дерева навколо видавалися занизькими. Слідом за ним біг собака, що в порівнянні видавався цуциком, але варто було розгледіти його окремо від високого силуету — ти усвідомлював, що собака величезний, десь розміром з вовка.

Драко примружив очі, а тоді спинив себе. Як срібний слизеринець, він не мав бути упередженим щодо жодної розумної істоти, особливо коли його міг хтось побачити.

 — Що це таке? — спитала людина гучним грубим голосом напіввелетня.

Його парасолька світилася білим — значно яскравіше за тьмяну лампу Філча. В іншій руці він тримав арбалет, сагайдак коротких стріл був у нього на плечі.

 — Учні на покарання, — гучно сказав Філч. — Вони допоможуть тобі в пошуках у Лісі того…​ хай що там їх хрумкало.

 — У Лісі — вигукнула Трейсі. — Нам туди не можна вночі!

 — Саме так, — сказав Філч, відвернувшись від Геґріда, щоб зиркнути на них. — Ви йдете у Ліс, і, якщо я не помиляюся, повернетеся звідти не одним шматком.

 — Але…​ — почала Трейсі. — Там вовкулаки, як я чула, і вампіри, а всі знають, що трапляється, коли дівчина, вовкулака й вампір опиняються в одному місці!

Гігантський напіввелетень спохмурнів.

 — Арґусе, я ж просив кількох семиклашок. Нащо приводити підмогу, за якою я маю си дивити весь час?

Лице Арґуса осяяло жорстоке задоволення.

 — Це їхня справа, хіба ж ні? Мали б думати про вовкулаків перед тим, як ускочити в халепу, хіба ні? Відправляй їх самих. І не будь надто дружнім з ними, Геґріде. Зрештою, вони тут заради покарання.

Напіввелетень гучно зітхнув (звук скидався на те, як з легень нормальної людини виходить все повітря через бладжерівський проклін).

 — Ти своє зробив. Далі я їх поведу.

 — Я повернуся на світанку, — сказав Філч, — за тим, що від них залишиться, — гидко додав він і рушив до замку, його лампа підстрибувала в темряві.

 — Гараздоньки, — сказав Геґрід, — тепер слухайте уважно, бо те, що ми робитимемо сьогодні, небезпечно, і я не хочу, щоб ви ризикували. Йдіть сюди на хвильку.

Він підвів їх до самого краю Лісу. Він тримав свою лампу високо і вказав нею на вузьку звивисту стежку, що зникала в гущині дерев. Легкий вітерець дмухнув в обличчя Драко, коли той дивився на Ліс.

 — Шось там їсть єдинорогів, — сказав величезний чоловік.

Драко кивнув. Він неясно памʼятав, що кілька тижнів тому, ближче до кінця квітня, чув щось таке.

 — Ви покликали нас, щоб іти слідом срібної крові пораненого єдинорога? — схвильовано спитала Трейсі.

 — Ні, — сказав Драко, хоча він впорався стримати майже рефлекторну глузливу насмішку. — Філч призначив нам покарання сьогодні в обід. Містер Геґрід не чекав би так довго, щоб знайти пораненого єдинорога, і якби ми шукали щось таке, ми б шукали, доки стоїть ясний день. Отже, — Драко підвів палець, як, він бачив, робив Інспектор Леон у пʼєсах, — з цього випливає, що ми шукаємо щось, що виходить лише вночі.

 — Ага, — задумливо сказав напіввелетень. — Ти не такий, як я чекав, Драко Мелфой. Зовсім не такий. А ти в нас Трейсі Девіс, виходить. Я чув про вас. Одна зі зграї бідолашної міс Ґрейнджер, — Рубеус Геґрід перевів погляд на двох старших слизеринців, почав розглядати їх у яскравому світлі парасольки. — А ви хто такі, га? Шось не памʼятаю, щоб я тебе бачив, хлопче.

 — Корнелія Волт, — відрекомендувалася відьма, — а це Юрій Юлій, — вона вказала на хлопця зі словʼянською зовнішністю, що згадував Дурмстренґ. — Його родина приїхала з українських земель, тож він у Гоґвортсі лише на рік.

Старший хлопець кивнув, на його лиці майнула зарозумілість.

 — Це Іклань, — Геґрід вказав на пса.

Вони впʼятьох пішли в ліс.

 — Що здатне вбити єдинорога? — спитав Драко після кількох хвилин ходьби. Драко дещо знав про темних істот, проте не міг згадати нічого, що полювало б на єдинорогів. — Які істоти це роблять, хтось знає?

 — Вовкулаки! — сказала Трейсі.

 — Міс Девіс? — сказав Драко. Коли вона поглянула на нього, він мовчки вказав пальцем на місяць. Він був сильно випуклим, проте не повним.

 — А, точно, — сказала Трейсі.

 — Жодних вовкулаків у Лісі, — сказав Геґрід. — Вони ж звичайні чарівники переважно, не забувайте. Це не можуть бути й вовки, вони не такі швидкі, шоб спіймати єдинорога. Могутні магічні створіння — ті єдинороги, ніколи раніше не чув, щоб когось з них хоч поранили.

Драко вислухав це й почав обмірковувати загадку майже проти власної волі.

 — Тоді що достатньо швидке, щоб упіймати єдинорога?

 — Річ не в швидкості, — сказав Геґрід, незрозуміло поглянувши на Драко. — Нема кінця способам, в які полюють звірі. Отрута, темрява, пастки. Навіть такі, що їх не можна ані почути, ані запамʼятати, доки вони їдять твою голову. Завжди є шось нове й чудове, що можна від них дізнатися.

Хмара закрила місяць, і темряву лісу розвіювало єдине джерело освітлення — Геґрідова парасолька.

 — Сам-то я, — провадив Геґрід, — гадаю, шо в нас си завела гідра Паріса. Вони безпечні для чарівників — треба лиш достатньо довго з ними битися, ніяк не програєш. Тобто буквально не програєш, якщо й далі си битимеш. Проблема з гідрою Паріса в тому, що більшість істот здаються задовго до того. Бачите, дуже довго це — відрубати їй усі голови.

 — Та, — сказав іноземний хлопець. — У Дурмстренґу нас вчать битися з гідрою Бухголза. Неуявно складніше битися! Тобто буквально, це неможливо уявити. Першокласники не вірять, коли їм кажеш, що перемога можлива! Інструктору доводиться давати другий наказ і повторювати, доки вони не зрозуміють.

Вони йшли приблизно пів години — дедалі глибше в Ліс, доки шлях стало майже не видно через гущавину дерев.

А тоді Драко побачив це — великі плями на корінні дерев, що сяяли яскравіше під місяцем.

 — Це…​

 — Кров єдинорога, — сказав Геґрід із сумом.

Попереду була галявина, її було видно крізь заплутані гілки величезного дуба, вони побачили полегле створіння, що красиво й сумно розпласталося на землі. Навколо неї сяяла сріблом місяця калюжа крові. Єдиноріг була не білою, а блідо-синьою, чи принаймні здавалася такою під місяцем та нічним небом. Її стрункі ноги стирчали під дивними кутами — явно зламані, а її грива лежала на темному листі, чорно-зеленому, але з відблисками перлин. На її боці була невеличка біла пляма у формі вибуху зірки — від центру йшли вісім прямих променів. Половину її боку було відірвано, краї були рваними, було схоже на відбиток зубів. Було видно кістки й внутрішні органи.

У Драко зʼявилося дивне відчуття, ніби йому бракує повітря.

 — Оце вона, — сказав Герґрід. Сумний шепіт, не тихіший за звичайний голос нормальної людини. — Саме тут я знайшов її зрання, мертву, мов мертва дверна ручка. Вона…​ була…​ першим єдинорогом, яку я зустрів у цих лісах. Назвав її Алікорна, хоча, певно, це вже не має значення…​

 — Ви назвали єдинорога Алікорна, — дещо сухим голосом сказала старша дівчина.

 — Але ж у неї немає крил, — сказала Трейсі.

 — Алікорн — це ріг єдинорога, — тепер гучніше сказав Геґрід. — Не знаю, чого всі почали думати, ніби це означає єдинорога з крилами. Таких ніц немає. Насправді це все одно, що назвати пса Іклань, — він вказав на величезного, схожого на вовка собаку, що ледве сягав його колін. — А як ви б її назвали? Ганна чи щось таке? Я дав їй імʼя, що шось для неї б важило. Проста ввічливість, от і все.

Ніхто на це нічого не відповів, і за якийсь час величезний чоловік різко кивнув.

 — Почнімо пошук звідсіля — з останнього місця, де воно вдарило. Розділимося на дві групи та підемо слідом у двох різних напрямках. Ви двоє — Волт та Юлій — підете туди, візьміть Ікланя. Ніщо не нашкодить, коли з вами Іклань. Запаліть зелені іскри, якщо знайшли шось цікаве, і червоне, якщо потрапили в біду. Девіс, Мелфой — зі мною.

Ліс був чорний та тихий. Рубеус Геґрід притлумив світло своєї парасольки, коли вони вирушили втрьох, тож Драко й Трейсі доводилося прокладати шлях під місячним сяйвом, не без кількох падінь. Вони пройшли повз оповитий мохом пень, дзюрчання свідчило про те, що десь поряд був струмок. Подеколи місячне проміння пробивалося крізь гілля й освітлювало плями срібно-блакитної крові на палому листі. Вони йшли слідом крові, до створіння, що напало на єдинорога.

 — Про тебе ходять чутки, — по деякому часі сказав Геґрід низьким голосом.

 — Ну, усі вони правдиві, — сказала Трейсі. — Усі.

 — Та не про тебе, — сказав Геґрід. — Ти й справді свідчив під сироваткою правди, шо ти хтів допомогти міс Ґрейнджер три рази?

Драко деякий час зважував слова, і нарешті сказав:

 — Так.

Якби видавалося, що він охоче цим вихваляється, це лише б зашкодило.

Величезний чоловік похитав головою, його гігантські ноги й далі тихо гупали лісом.

 — Якщо чесно, я здивований. І тобою теж, Девіс, ти ж хотіла навести лад у коридорах. Ви певні, що Сортувальний Капелюх відправив вас, куди треба? Усі лихі чаклуни та відьми були в Слизерині, завжди так казали.

 — Це неправда, — сказала Трейсі. — А як щодо Чорного Крука Ксіонана Тонґа, Спенсена з Пагорба чи містера Кейвона?

 — Кого? — перепитав Геґрід.

 — Та просто кілька найкращих чорних чаклунів останніх двох століть, — сказала Трейсі. — Напевно, вони найкращі з Гоґвортсу, хто не був у Слизерині.

Раптом її голос притих, з нього зникнув увесь ентузіазм:

 — Міс Ґрейнджер казала мені, що треба читати все, що я…​

 — Хай там як, — швидко сказав Драко. — це насправді неважливо, містере Геґрід. Навіть якби…​ — Драко прокрутив подальші слова в голові, щоб перекласти різницю між «імовірністю потрапити в Слизерин за умови чорного чаклуна» і «імовірністю чорного чаклуна за умови слизеринця» ненауковою мовою. — Навіть якщо більшість чорних чарівників зі Слизерину, дуже мало слизеринців — чорні чаклуни. Існує не так вже й багато чорних чарівників, тож не кожен слизеринець таким стає.

Чи, як казав батько, хоч Мелфої безперечно зібрали чимало таємного вчення, більш…​ затратні ритуали ліпше залишати корисним дурням на кшталт Амікуса Керроу.

 — Ти кажеш, — сказав Геґрід, — що більшість чорних чаклунів — слизеринці…​ проте…​

 — Проте більшість слизеринців — не чорні чаклуни, — сказав Драко.

Він з втомою зрозумів, що вони довго будуть в цьому всіх переконувати, але як і з гідрою, головне було не здаватися.

 — Я ніколи про це так не думав, — сказав велетенський чарівник, ніби громом прибитий. — Але, ну, якщо ви всі не просто гуртожиток гадюк, то чому…​ ховайтеся за тим деревом!

Геґрід схопив Драко та Трейсі й переніс їх за височенний дуб. Він витягнув стрілу й зарядив арбалет, підвів його, готовий до бою. Вони втрьох прислу́халися. Поряд щось шурхотіло серед мертвого листя: звучало, ніби плащ волочився землею. Геґрід примружено роздивлявся темний путівець, та за кілька секунд звук віддалився.

 — Так і знав, — пробурмотів він. — Є шось в цьому лісі, чого бути не має.

Вони пішли туди, звідки лунав був шелест, — Геґрід попереду, а Трейсі й Драко позаду, обидвоє стисли палички, готові їх застосувати. Але вони нічого не знайшли, хоча шукали, ходячи дедалі більшими колами, й напружували вуха в очікуванні найтихішого звуку.

Вони йшли під густими, темними деревами. Драко повсякчас озирався, йому весь час здавалося, ніби хтось за ними спостерігає. Вони щойно пройшли поворот на їхньому шляху, коли Трейсі скрикнула й вказала пальцем.

Далеко в повітрі виднівся стовп червоних іскор.

 — Ви двоє, чекайте тут! — вигукнув Геґрід. — Лишайтеся, де є, я по вас прийду!

Не встигнув Драко й слова сказати, як Геґрід вже крутнувся й навпростець помчав крізь чагарник.

Драко й Трейсі лишалося лише дивитися одне на одного. Окрім шурхоту листя навколо, вони нічого не чули. Видавалося, Трейсі була переляканою, та намагалася це приховати. Драко переважно відчував роздратування. Рубеус Геґрід, коли планував був сьогоднішній вечір, явно не приділив бодай пʼяти секунд на те, щоб уявити, які будуть наслідки, якщо щось і справді піде не так.

 — Що тепер? — спитала Трейсі дещо зависоким голосом.

 — Ми чекаємо, доки повернеться містер Геґрід.

Повільно минуло пʼять хвилин. Видавалося, вуха Драко почали ліпше чути — він вловлював кожен подмух вітру, кожен хрускіт гілки. Трейсі повсякчас зиркала на місяць, ніби хотіла переконатися, що ще не повня.

 — Я…​ — прошепотіла Трейсі. — Я трохи нервую, містере Мелфой.

Драко обміркував це. Якщо чесно, було щось…​ ну, він, звісно, не боягуз, і навіть не був наляканим. Але в Гоґвортсі скоїли вбивство, і якби він дивився таку пʼєсу, де когось щойно полишив у Забороненому лісі напіввелетень, він би кричав хлопцеві на сцені, що той має…​

Драко дістав з мантії дзеркальце. Торкнувся поверхні, і там зʼявився чоловік у червоній мантії. Той миттю спохмурнів.

 — Аврор-капітан Енеаш Бродскі, — чітко сказав чоловік, Трейсі смикнулася через гучний звук у тихому лісі. — Що таке, Драко Мелфой?

 — Перевірте мене за десять хвилин, — сказав Драко. Він вирішив не скаржитися на покарання напряму. Він не хотів видаватися зіпсованою паскудою. — Якщо не відповім, заберіть мене. Я в Забороненому лісі.

У дзеркалі було видно, як здійнялися брови аврора.

 — Що ви робите в Забороненому лісі, містере Мелфой?

 — Шукаю пожирача єдинорогів разом з містером Геґрідом, — сказав Драко й вимкнув дзеркальце другим доторком, одразу сховавши його в мантії, доки аврор не встигнув нічого спитати про покарання та сказати про те, що в таких випадках треба скаржитися.

Трейсі поглянула на нього, було надто темно, щоб розгледіти її вираз обличчя.

 — Ем, дякую, — прошепотіла вона.

Рідкісне листя на гілках поряд зашелестіло, коли черговий холодний подмух вітру заколихав ліс.

Голос Трейсі став дещо гучнішим, коли вона знову заговорила:

 — Не варто було, — сказала вона, тепер, видавалося, соромʼязливо.

 — Забудьте, міс Девіс.

Було ледь видно, що Трейсі приклала руку до щоки, ніби хотіла приховати румʼянець, якого все одно неможливо було побачити.

 — Тобто, не варто було для мене…​

 — Ні, серйозно, — сказав Драко. — Забудьте. Ніби цього не було.

Він би пригрозив їй, що дістане дзеркальце й накаже капітанові Бродскі не рятувати її, але боявся, що вона сприйме це як флірт.

Темна в цьому освітленні Трейсі відвернулася, поглянула кудись вбік. Нарешті вона тихіше сказала:

 — Ще зарано, так…​

У лісі пролунав високий крик — не зовсім людський звук, ближче до крику коня. І Трейсі заволала й побігла.

 — Ні, дурепо! — крикнув Драко й кинувся за нею. Звук був таким химерним, що Драко не міг би сказати, звідки він…​ він навіть вважав, що насправді, можливо, Трейсі біжить прямо на джерело цього химерного крику.

Кущі ожини хльостали обличчя Драко, він прикривав очі рукою й старався не загубити слід Трейсі, бо видавалося очевидним, що якби це була пʼєса й вони розділилися, то один з них помер би. Драко подумав про дзеркальце, що чекало в мантії, але чомусь був певен, що якби він спробував дістати його однією рукою під час бігу, то дзеркальце неминуче впало б і загубилося…​

Попереду Трейсі спинилася, і на мить Драко відчув полегшення — перед тим, як побачив.

Інша єдиноріг лежала на землі посеред повільно зростаючої калюжі срібної крові. Край рідини поширювався землею, мов пролита ртуть. Її шерсть була пурпуровою, ніби нічне небо, її ріг точно такої сутінкової барви, як і шкіра, а на зверненому до них боці виднілася рожева пляма у формі зірки з білою шерстю навколо. Це видовище здалося Драко навіть сумнішим, ніж попередній єдиноріг, бо в цього скляні очі дивилися прямо на нього, і через те, що поряд була…​

…​нечітка, рухлива фігура…​

…​що схилилася над відкритою раною єдинорога, ніби пила з…​

…​Драко не міг зрозуміти, чомусь не міг усвідомити, що він бачить…​

…​воно дивилося на них.

Нечітка, нестабільна, незбагненна темрява ніби озирнулася поглянути на них. Почулося шипіння, ніби від найсмертельнішої змії, що тільки могла існувати, ніби щось значно небезпечніше за синього крайта.

А тоді воно знову нахилилося до рани єдинорога, й почало пити.

Дзеркальце було вже в руці Драко, але воно не подавало жодних ознак життя, хоча він механічно стукав по поверхні знову й знову.

Трейсі вже тримала в руках паличку й вимовляла «Прізматіс» та «Закляктус», але нічого не відбувалося.

Тоді рухливий силует здійнявся, ніби людина підвелася на ноги, але не так. А тоді воно рушило вперед, воно дивним напівстрибком обійшло ноги майже мертвого єдинорога, почало наближатися до них.

Трейсі потягла його за рукав, а потім розвернулася й почала бігти. Бігти від чогось, що здатне вполювати єдинорога. Вона й трьох кроків не зробила, як пролунало жахливе шипіння, що обпекло його вуха, і Трейсі впала на землю, і більше не ворушилася.

Підсвідомо Драко знав, що він от-от помре. Навіть якщо аврори перевірять його дзеркало саме зараз, неможливо було дістатися сюди достатньо швидко. Не вистачило б часу.

Втекти було неможливо.

Магія не працювала.

Тоді мінливий силует наблизився, доки Драко старався, в ці останні миті, розвʼязати цю загадку.

А тоді з нічного неба впала куля яскравого срібного світла й зависла. Вона осяяла ліс, ніби був день, і мінливий силует відстрибнув, ніби був нажаханий цим світлом.

Чотири мітли впали з неба: три аврори за різнобарвними щитами й Гаррі Поттер з паличкою напоготові, що сидів за спиною професорки Макґонеґел всередині більшого щита.

 — Тікайте звідси! — проревіла професорка Макґонеґел…​

…​а за мить рухлива істота знову жахливо зашипіла, і всі закляття щитів зникли. Три аврори й професорка Макґонеґел впали з мітел, і сильно вдарилися об землю лісу, і лишилися нерухомо лежати.

Драко не міг дихати, ним опанував найжахливіший страх, скував його тіло, тягнувся до серця.

Гаррі Поттер, якого це все не зачепило, мовчки направив мітлу до землі…​

…​а тоді зістрибнув з неї та став між Драко та мінливою фігурою, ніби живий щит.

 — Тікай! — сказав Гаррі Поттер, напівозирнувшись до Драко. Срібне місячне сяйво освітлювало його обличчя. — Тікай, Драко! Я це затримаю!

 — Ти не можеш битися з цією штукою сам! — закричав Драко. Він відчував нудоту, якесь тремтіння, що, коли він згадував про це, водночас здавалося й не здавалося відчуттям провини, ніби в нього були відповідні фізичні відчуття, але без емоцій.

 — Я мушу, — суворо сказав Гаррі Поттер. — Іди!

 — Гаррі, я…​ вибач, за все…​ я…​

Хоча пізніше Драко не міг згадати, за що ж він хотів вибачитися…​ Можливо, за те, що він планував був захопити владу в таємному товаристві Гаррі, ще дуже давно.

Рухлива фігура тепер видавалася ще чорнішою та жахливішою, здійнялася в повітря, зависла над землею.

 — ІДИ! — закричав Гаррі.

Драко розвернувся й почав тікати в ліс, гілки били його по обличчю. Він почув за спиною чергове шипіння, а також гучний голос Гаррі — що той вигукував, Драко не міг розібрати з такої відстані. Драко лише на мить озирнувся, і саме в цю мить він на щось налетів, СИЛЬНО вдарився головою та знепритомнів.

* * *

Гаррі міцно тримав паличку, призматична сфера сяяла навколо нього. Він незмигно дивився на нечітку, мінливу фігуру перед собою, і сказав:

 — Що, заради Мерліна, ви робите?

Мінливі нечіткості відступили, вгамувалися, перетворилися на фігуру в плащі. Хай яке маскування використовувалося — напевно якийсь пристрій, а не чари, бо вони впливали на Гаррі, — не давало його розуму впізнати форму, навіть те, що це була людина. Але жодним чином не приховували різкого лиховісного передчуття.

Професор Квірел стояв струнко, срібна кров стікала чорним плащем, що його огортав. Професор із захисту зітхнув, обвів поглядом тіла трьох аврорів, Трейсі Девіс, Драко Мелфоя та професорки Макґонеґел.

 — Я був певен, — пробурмотів професор Квірел, — що непомітно заблокував дзеркало. Що двоє слизеринців-першокласників робили самі в Забороненому лісі? Містер Мелфой же не такий дурний…​ Що за фіаско.

Гаррі не відповідав. Лиховісне передчуття ще ніколи не було таким гострим. Відчуття сили в повітрі було таким потужним, ніби цю силу можна було навіть помацати. Частково він досі був до мозку кісток шокований тим, як швидко розлетілися щити навколо аврорів. Він майже міг бачити кілька кольорових ударів, що розірвали щити, мов папір. Після цього дуель професора Квірела з аврором в Азкабані видавалася знущанням, дитячою грою — як і стверджував був професор Квірел, якби він бився на повну, аврор був би мертвим протягом секунд. І тепер Гаррі знав, що це було правдою.

Наскільки ж могутнім міг стати чаклун?

 — Я так розумію, — сказав Гаррі доволі спокійним голосом, — що поїдання єдинорогів якимось чином повʼязане з тим, чому вас звільнять з посади професора із захисту. Гадаю, у вас немає бажання докладно розʼяснити свої дії?

Професор Квірел поглянув на нього. Майже матеріальне відчуття сили в повітрі відступило, повернулося до самого професора із захисту.

 — Я й справді розʼясню, — сказав професор із захисту. — Та спершу треба накласти кілька чарів памʼяті, а тоді підемо це обговорити. Для мене нерозумно лишатися тут. Ви пізніше повернетеся в цей час, я знаю.

Гаррі силою волі поглянув крізь Плащ, господарем якого він тепер був. І знав, що інший Гаррі стоїть за спиною під прикриттям смертельної реліквії. Гаррі сказав Плащу знову сховати себе від себе, і так і сталося. Коли спостерігаєш за майбутнім собою, доводиться точно відтворювати побачені дії пізніше.

Гаррі почув свій голос, що був доволі дивним для теперішнього Гаррі.

 — У нього на диво хороше пояснення.

Теперішній Гаррі старанно запамʼятав слова. Більше вони один одному нічого не казали.

Професор Квірел підійшов до тіла Драко й вимовив слова чар хибної памʼяті. Він стояв там з хвилину, ніби занурившись у внутрішній світ.

Гаррі почав був вивчати забуттятуси — кілька останніх тижнів. Хоч він і не здатен був накласти ці закляття, хіба що готовий був майже цілковито себе виснажити, а також з якоїсь причини захотів би, щоб аврор втратив будь-які спогади, повʼязані з синім кольором. Але тепер Гаррі розумів, якої концентрації потребують значно складніші чари хибної памʼяті. Треба було спробувати подумки прожити ціле життя іншої людини, принаймні, якщо ви не бажали створити хибні спогади зі сповільненням, більшим за шістнадцять до одного — тоді можна виготовляти основні ланцюги спогадів окремо. Можливо, було тихо, не було жодних видимих ознак, але Гаррі тепер розумів складність операції, і був вражений.

Професор Квірел завершив операцію й перейшов до Трейсі Девіс, потім до трьох аврорів, і нарешті до професорки Макґонеґел. Гаррі чекав, а майбутній Гаррі не протестував. Навіть якби професорка Макґонеґел була притомна, можливо, вона б теж не протестувала. Ще не прийшли травневі іди, і, видається, буде на диво хороше пояснення.

Жестом руки приголомшене тіло Драко здійнялося в повітря, трохи відлетіло до дерев, а тоді обережно повернулося на землю. І останнім жестом професор Квірел вирвав величезний шматок з боку єдинорога, лишивши рвані краї. Мʼясо зависло в потвітрі, а тоді пішло хвилями й щезло.

 — Готово, — сказав професор Квірел. — Тепер я маю піти звідси, містере Поттер. Ходімо зі мною та лишайтеся.

Професор покрокував геть, і Гаррі пішов слідом та лишився позаду.

Деякий час вони йшли лісом мовчки, тоді Гаррі почув неясні голоси далеко позаду. Напевно зʼявився, ще один загін аврорів, коли перша трійка не відповідала. Що їм казав майбутній він, Гаррі не знав.

 — Вони не зможуть нас знайти, а також не зможуть почути нас, — сказав професор Квірел. Лиховісне передчуття навколо професора із захисту досі було сильним. Чоловік сів на пеньок, такий, що світло місяця цілком його освітлювало. — Спершу я скажу, що коли ви розмовлятимете з аврорами, у майбутньому, треба сказати їм, що ви налякали нечітку темряву так само, як того дементора. Це памʼятатиме містер Мелфой, — професор Квірел зітхнув. — Те, що в Забороненому лісі нишпорить жах на кшталт дементорів, достатньо сильний, щоб скасовувати щити аврорів, так просто не залишать. Але я не вигадав, що ще можна було зробити. Якщо ліс тепер ліпше охоронятимуть…​ але, якщо пощастило, я вже отримав усе, що мені було треба. Можете розказати мені, як ви прибули так швидко? Як ви дізналися, що містер Мелфой у біді?

Коли капітан Бродскі дізнався був, що Драко Мелфой у Забороненому лісі, нібито в компанії Рубеуса Геґріда, Бродскі почав був дізнаватися, хто на це дав дозвіл, і так і не встигнув дізнатися, коли Драко Мелфой не вийшов на звʼязок у призначений час. Незважаючи на протести Гаррі, капітан аврорів, що мав доступ до інформації про часовороти, відмовився дозволити переміщення до часу перед домовленим часом звʼязку з Драко. Існували стандартні процедури щодо часу. Але Бродскі дав Гаррі письмовий наказ, що дозволяв йому повернутися в часі й взяти трійку аврорів, щоб прибути за секунду після домовленого часу звʼязку. Далі він використав чари патронуса, щоб знайти Драко. Гаррі успішно силою волі надав патронусові форму кулі щирого срібного світла, і загін аврорів прибув вчасно.

 — Боюся, не можу сказати, — рівним голосом відповів Гаррі. Професор Квірел досі був одним з основних підозрюваних, і було ліпше, щоб він не знав цих подробиць. — Добре, то чому ви їсте єдинорогів?

 — А, — сказав професор Квірел. — Щодо цього…​ — він завагався. — Я пив кров єдинорогів, а не їв їх. Зникла плоть, зазубрені відбитки на тілі — усе це аби очі відвести, щоб більше скидалося на хижака. Використання крові єдинорогів надто добре відоме.

 — Мені воно невідоме, — сказав Гаррі.

 — Знаю, що невідоме, — різко сказав професор із захисту. — Інакше ви б не надокучали мені такими питаннями. Сила крові єдинорога дозволяє зберегти життя на деякий час, навіть якщо ви вже на самому краю смерті.

Деякий час мозок Гаррі стверджував, що відмовляється розуміти слова, що, звісно, було брехнею, бо неможливо не знати значення тих слів, які ти відмовляєшся розуміти, ще не зрозумівши їх.

Дивне відчуття запаморочення охопило Гаррі, відсутність реакції, можливо, саме так інші люди почувалися, коли хтось відходив від своєї ролі, а вони не знали, не могли вигадати, що можна сказати чи зробити.

Ну звісно професор Квірел помирав, а не просто трохи хворів.

Професор Квірел знав був, що помирає. Він же з власної волі посів посаду професора із захисту в Гоґвортсі.

Ну звісно протягом всього шкільного року йому ставало гірше. Звісно, хвороба посилювалася, і цілком очікувано мала добігти кінця після завершення шкільного року.

Мозок Гаррі без сумніву це вже знав, десь на рівні підсвідомості, там, де можна було безпечно відмовлятися розуміти те, що ти вже зрозумів.

Ну звісно саме через це професор Квірел не зможе викладати бойову магію наступного року. Професорці Макґонеґел навіть не доведеться його звільняти. Він просто…​

…​помре.

 — Ні, — сказав Гаррі, його голос тремтів. — Має бути якийсь спосіб…​

 — Я не дурний, і не надто бажаю помирати. Я вже шукав спосіб. Мені довелося вдатися аж до таких засобів просто щоб витримати власний план занять — у мене менше часу, ніж я очікував…​ — він відвернув голову від Гаррі, його було доволі погано видно у місячному сяйві. — Гадаю, я не хочу про це слухати, містере Поттер.

Гаррі перехопило подих. Забагато емоцій забурлили в ньому одночасно. Після заперечення прийшла злість, згідно з щойно вигаданим кимось ритуалом. І все одно злість видавалася на диво доречною.

 — І чому…​ — Гаррі знову перехопило подих. — Чому ж тоді кров єдинорогів не міститься в кожному наборі цілителів? Зберегти комусь життя, навіть якщо вони на самому краю смерті через те, що зʼїли їхні ноги?

 — Бо від цієї крові є хронічні побічні ефекти, — тихо сказав професор Квірел.

 — Побічні ефекти? Побічні ефекти? Які це побічні ефекти визнані медициною гіршими за СМЕРТЬ? — Гаррі підвищував голос, і на останньому слові він уже кричав.

 — Не всі вважають так, як ми, містере Поттер. Хоча, заради справедливості, кров має бути випита в живого єдинорога, і єдиноріг має померти під час пиття. Хіба ж я був би тут в іншому разі?

Гаррі відвернувся, втупився у дерева навколо.

 — Утримувати табун єдинорогів у Святого Мунґо. Флуювати туди пацієнтів, чи використовувати летиключі.

 — Так, це б спрацювало.

Обличчя Гаррі напружилося — єдиний зовнішній прояв, крім ще тремтіння рук, усього, що в ньому накопичилося. Йому треба було кричати, треба було якось випустити це все, треба було щось, чого він не міг назвати. Зрештою Гаррі направив паличку на дерево й закричав:

 — Діфіндо!

Пролунав різкий хрускіт, і на дереві зʼявився поріз.

 — Діфіндо!

Ще один розріз. Гаррі вивчив був ці чари лише десять днів тому, коли він почав серйозно сприймати самозахист. Теоретично це були чари для другокласників, але лють, що охопила його, не знала меж, він вже був достатньо досвідчений, щоб не виснажити себе цілковито, і в нього досі не вичерпалися сили.

 — Діфіндо! — цього разу Гаррі цілився в гілку, і вона повалилася на землю з усім листям та гіллям.

У нього не було сліз — лише тиск, який ніяк не виходило випустити.

 — Я залишу вас тут, — тихо сказав професор Квірел. Професор із захисту підвівся з пенька, кров єдинорога досі виблискувала в місячному промінні на його чорному плащі, він накинув каптур на голову.

Розділ 101. Запобіжні заходи, ч.2

Гаррі стояв і важко дихав у невеличкому знищеному колі посеред лісу — він досягнув більшої руйнації, ніж першокласник мав би бути здатен створити самостійно. Різальні чари не могли повалити дерево, тож він почав частково трансфігурувати тонкі циліндричні секції стовбурів. Та це не вивільнило те, що він відчував усередині, він повалив невеличке коло дерев, але це не принесло жодного полегшення — емоції лишалися незмінними, але принаймні він про них не думав, доки нищив дерева.

Коли в Гаррі скінчилася магічна сила, він почав відламувати гілки голіруч, та переламувати їх. Руки кровили, але з цим легко впорається мадам Помфрі зранку. Лише чорна магія лишала на чарівниках шрами назавжди.

Він почув, як щось у лісі пересувається — щось на кшталт цокоту копит. Гаррі крутнувся на місці, він знову підвів паличку. Дрібка магії повернулася до нього, доки він працював руками. Тут він вперше усвідомив, що був сам у Забороненому лісі й дуже шумів.

На місячне сяйво вийшов не єдиноріг, як очікував Гаррі, а створіння з нижньою половиною тіла коня, що виблискувало біло-коричневим у промінні місяця, і голим чоловічим торсом, з довгим білим волоссям. Місячне світло показало обличчя кентавра, і Гаррі побачив, що очі в того були майже такими синіми, як у Дамблдора — десь напівдорозі до сапфірів.

В одній руці кентавр тримав довгий деревʼяний спис із завеликим металевим лезом, яке не сяяло під місяцем. Як колись читав Гаррі, яскраве лезо — ознака затупленості.

 — Отже, — сказав кентавр. У нього був низький, могутній чоловічий голос. — Ось, ти, навколо тебе руйнація. Я відчуваю смак крові єдинорога в повітрі, кров чогось невинного, вбитого заради власного порятунку.

Раптовий страх повернув Гаррі до теперішнього, він швидко сказав:

 — Усе зовсім не так, як здається.

 — Я знаю. Самі зірки проголошують твою невинність, що доволі іронічно, — кентавр підійшов на крок до Гаррі в невеличке вільне коло, він не опускав списа. — Цікаве слово, «невинність». Воно означає і брак знань, як невинність дитини, і відсутність провини. Лише зовсім наївні можуть не нести відповідальності за власні дії. Той, хто не знає, що робить, і, відповідно, не має лихих намірів. Ось що означає це слово.

Від цього глибокого голосу не було луни в лісі.

Гаррі кинув оком на кінчик списа і зрозумів, що варто було хапати часоворот, щойно він побачив кентавра. Тепер, якби Гаррі спробував занурити руку під мантію, спис вразив би його швидше, якщо кентавр був достатньо прудким.

 — Якось я читав, — сказав Гаррі, його голос трохи тремтів, бо він намагався перекласти глибокодумні слова у глибокодумні слова, — що неправильно вважати маленьких дітей невинними, бо брак знань не означає відсутність вибору. Діти коять дрібні лихі вчинки одне з одним у шкільних сутичках, бо вони не мають сили нанести велику шкоду. А деякі дорослі наносять велику шкоду. Але хіба ж дорослі, які цього не роблять, не невинніші за невинних дітей?

 — Мудрість чаклунів, — сказав кентавр.

 — Насправді, мудрість маґлів.

 — Про немагічних я знаю мало. Марс останнім часом потьмянів, але він яскравішає.

Кентавр підійшов ще на крок, тепер він був достатньо близько, щоб атакувати Гаррі.

Гаррі не наважився поглянути на небо.

 — Це означає, що Марс наближається до Землі, під час руху планет навколо Сонця. Марс завжди віддзеркалює однакову кількість сонячного проміння, просто він до нас наближається. Що ви маєте на увазі, зірки проголошують мою невинність?

 — Нічне небо розмовляє з кентаврами. Так ми знаємо те, що знаємо. Чи тепер уже чарівникам не розповідають навіть цього? — на обличчі кентавра промайнула зневага.

 — Я…​ старався щось прочитати про кентаврів, коли досліджував віщування. Більшість авторів відкидали віщування кентаврів як щось сміховинне без жодного пояснення. Чаклуни не розуміють, що таке аргументи, для них немає різниці між тим, щоб назвати ідею чи людину сміховинною, і тим, щоб навести свідчення, чому ідея хибна…​ Я гадав був, що чаклуни просто вигадали для глузування, що кентаври використовують астрологію…​

 — Чому? — повільно спитав кентавр. Він зацікавлено нахилив голову.

 — Бо рух планет передбачено на тисячі років наперед. Якби я спитав у певних маґлів, я міг би показати діаграму, який саме буде вигляд у планет з цієї точки за десять років. Чи змогли б ви на базі цього робити передбачення?

Кентавр похитав головою.

 — З діаграми? Ні. Світло планет, комети, легкі зсуви самих зірок, цього я б не побачив.

 — Орбіти комет також прораховані на тисячі років наперед, тож вони не мають надто корелювати з поточними подіями. А світлу зірок потрібні роки, щоб дістатися до Землі, і самі зірки взагалі майже не рухаються, принаймні цього неможливо побачити. Тож очевидна гіпотеза така: кентаври мають природний магічний талант до передбачення, який ви просто, ну, переносите на нічне небо.

 — Можливо, — задумливо сказав кентавр. Він опустив голову. — Інші б проштрикнули тебе за такі слова, але я завжди хотів знати те, чого не знаю. Чому нічне небо пророкує майбутнє — цього я точно не знаю. Складно засвоїти й саме вміння. Можу сказати лише, сину Лілі, що навіть якщо те, що ти кажеш, і правда, воно не видається корисним.

Гаррі трохи розслабився. До нього звернулися «сину Лілі», тож кентавр не вважав його просто випадковим чужинцем у лісі. Крім того, напад на учня Гоґвортсу, напевно, призведе до якоїсь страшенної відплати для не-чаклунського племені кентаврів у лісах, і цей кентавр має про це знати…​

 — Маґли засвоїли, що є сила в правді, в усіх частинках правди, що взаємодіють одна з одною, і її можна віднайти лише шукаючи якомога більше правд. Щоб це зробити, не можна обстоювати хибні погляди жодним чином, навіть якщо ці погляди видаються корисними. Може здаватися, ніби неважливо, чи ваші передбачення ґрунтуються на зірках, чи це природний талант, який ви просто переносите на зірки. Але якщо ви хочете справді розуміти віщування, чи, до речі, зірки, то дійсна правда про передбачення кентаврів — це факт, що впливає на інші правди.

Кентавр повільно кивнув.

 — Тож безпаличкові стали мудрішими за чарівників. Оце так жарт! Скажи мені, сину Лілі, чи маґли у своїй мудрості кажуть, що невдовзі небеса спорожніють?

 — Спорожніють? — спитав Гаррі. — Ем…​ ні?..

 — Інші кентаври цього лісу тримаються подалі від твоєї особи, бо ми присягли не протистояти руху небес. Бо, втрутившись у твою долю, ми станемо менш невинними у тому, що насувається.

 — Я…​ не розумію.

 — Не розумієш. Ти невинний, як і кажуть зірки. А вбити щось невинне заради порятунку власного життя — страхітливий вчинок. Після такого вчинку лишається лише прокляте життя, напівжиття. Будь-якого кентавра безперечно виженуть, якщо він умертвить лоша.

Спис блискавично майнув — надто швидко для очей Гаррі, і вибив йому з руки паличку.

Черговий могутній удар прийшовся в сонячне сплетіння Гаррі, він впав на землю лісу, майже не міг дихати, хотілося блювати.

Гаррі потягнувся до часовороту під мантією, але ратище списа відкинуло руку з такою силою, що могло би зламати пальці. Гаррі спробував іншою рукою, але й ту відкинуло…​

 — Мені шкода, Гаррі Поттере, — сказав кентавр, а тоді здивовано підвів очі.

Спис крутнувся й здійнявся вгору, перехопивши блискавку. Потім кентавр кинув списа та відчайдушно кинувся вбік. Зелений спалах світла промайнув повз нього, а тоді одразу ще один. Тоді вже третій спалах влучив прямо в кентавра.

Кентавр упав і більше не рухався.

Гаррі довго приводив дихання в норму, деякий час підводився на ноги, підібрав паличку і каркнув:

 — Що?

Тоді лиховісне передчуття, майже матеріальна сила в повітрі, знову наблизилося.

 — П-професоре Квірел? Що ви тут робите?

 — Ну, — помірковано сказав чоловік у чорному плащі, — вам треба було впасти в шал і влаштувати гармидер у Забороненому лісі посеред ночі, а мені треба було почекати трохи поза вашою можливістю мене відчути, і спостерігати. Не можна залишати учня самого в Забороненому лісі. Це має бути очевидно постфактум.

Гаррі витріщився на полеглого кентавра.

Тіло коня не дихало.

 — Ви…​ ви вбили його, це була Авада Кедавра…​

 — Я не завжди розумію, що решта людей думає про моральність, містере Поттер. Але навіть я знаю, що згідно загальноприйнятої моралі вбити нелюдську істоту, що от-от вбʼє дитину-чаклуна, — прийнятно. Можливо, вас не обходить частина «нелюдська», але він збирався убити вас. Навряд чи його можна назвати невинним…​

Професор із захисту замовкнув, поглянув на Гаррі, який підвів тремтячу руку до рота.

 — Ну, — сказав професор із захисту тоді, — ви отримали свій урок, можете про це поміркувати. Списи кентаврів здатні блокувати багато заклять, та ніхто не намагається блокувати, якщо закляття має певний зелений колір. Через це корисно знати зелені оглушальні прокльони. Ну справді, містере Поттер, ви вже мали б розуміти принцип моїх дій.

Професор із захисту підійшов ближче до тіла кентавра, і Гаррі несвідомо відступив на крок, тоді на другий, бо здійнялося жахливе відчуття СТІЙ, НЕ ТРЕБА…​

Професор із захисту став на коліна й приклав паличку до голови кентавра.

Деякий час паличка там і лишалася.

Кентавр підвівся, кліпнув очима, і знову дихав.

 — Забудь про це все, — наказав професор із захисту. — Йди геть і забудь усе про цю ніч.

Кентавр пішов геть, чотири конячі ноги рухалися дивно синхронно.

 — Тепер щасливий? — доволі сардонічно спитав професор із захисту.

Голос Гаррі так і не повернувся до норми.

 — Він хотів убити мене.

 — Та заради Мерліна…​ так, він хотів вас убити. Звикайте. Лише в нудних людей немає такого досвіду.

Гаррі лише хрипко вимовив:

 — Чому…​ чому він хотів…​

 — Та з будь-яких причин. Я би збрехав, якби сказав, що ніколи не думав сам вас убити.

Гаррі втупився в дерева, за якими зникнув кентавр.

Гаррі досі здавалося, що його мозок напівполаманий, ніби двигун не спрацював, проте Гаррі не міг уявити, яким чином це могло б бути хорошим знаком.

* * *

Новини́ про те, що Драко Мелфоя ледь не зʼїло якесь жахіття, було достатньо, щоб повернути Дамблдора звідти, куди він зникав, розбудити лорда Мелфоя та вродливого чоловіка леді Ґрінґрас, викликати Амелію Боунз. Гадане жахіття викликало скептицизм навіть у Дамблдора, і виникло припущення, що було застосовано чари хибної памʼяті. Гаррі сказав (після внутрішньої суперечки про наслідки того, що люди вважатимуть, ніби лісом нишпорить демон), що насправді не памʼятає, щоб докладав таких саме зусиль, як для залякування дементора, це темне створіння просто пішло. Саме такого й можна було сподіватися, якби хтось створив хибну памʼять і не знав, як саме цього досягнув Гаррі. Згадали імена Белатриси Блек, Северуса Снейпа та Квіріна Квірела, як достатньо сильних чарівників, щоб пересилити всіх присутніх тоді й накласти чари хибної памʼяті, і Гаррі знав, що Луціус думав на Дамблдора. Аврори давали свідчення, обговорення йшло колами, люті звинувачувальні погляди, різкі зауваження о другій ранку. Були пропозиції, голосування та наслідки.

 — І ти вважаєш, — тихо сказав до Гаррі директор Дамблдор, коли все вляглося й вони вдвох лишилися наодинці, — що те, що ти накликав на Гоґвортс, — поліпшення?

Гаррі сидів у залі нарад, з якої інші вже пішли були. Його лікті лежали на колінах, обличчя було вперте в долоні. Професорка Макґонеґел не використовувала часоворот щодня, як вони, тож швидко пішла була до ліжка.

 — Так, — після надто довгих вагань відповів Гаррі. — З моєї точки зору, директоре, справи в Гоґвортсі, нарешті, стали нормальними. Ось як має бути, коли чотирьох дітей відправляють у Заборонений ліс вночі. Має бути величезна метушня, констеблі мають зʼявитися, а відповідальних мають вигнати.

 — І ти вважаєш, що то добре, — тихо сказав Дамблдор, — що людину, яку ти вважаєш відповідальною, як ти це кажеш, вигнали.

 — Так, я й справді так вважаю.

 — Арґус Філч служив цьому закладові десятиліттями.

 — І коли йому дали сироватку правди, — втомлено сказав Гаррі, — Арґус Філч розповів, що відправив був одинадцятирічного хлопця до Забороненого лісу в сподіванні, що з ним станеться щось жахливе, лише через те, що вважав, ніби батько хлопця відповідальний за смерть його кицьки. Три інших учні в компанії Драко жодним чином не вплинули на його рішення. Я би наполягав на термінові у вʼязниці, але в цій країні концепція вʼязниці — це Азкабан. Також зазначу, що Філч був неймовірно неприязний до дітей, і я очікую, що гедонічний індекс школи значно поліпшиться, коли він піде, хоча, гадаю, це не має для вас значення.

Очі директора за серпастими окулярами були непроникні.

 — Арґус Філч — сквиб. Робота в Гоґвортсі — це все, що він має. Тобто мав.

 — Мета цієї школи полягає не в тому, щоб працевлаштовувати співробітників. Я знаю, що ви, напевно, провели з Філчем часу більше, ніж з будь-яким окремим учнем, але це не має робити внутрішній світ Філча для вас важливішим. В учнів теж є внутрішній світ.

 — Тебе зовсім це не турбує, Гаррі? — тихо спитав Дамблдор. — Страждання, які ти спричиняєш.

 — Мене турбують невинні, — сказав Гаррі. — Наприклад, містер Геґрід, як ви помітили, я переконував усіх, що його дії не варто вважати злісними — лише ненавмисними. Мене влаштовує, щоб містер Геґрід тут працював, доки він більше нікого не поведе до Забороненого лісу.

 — Я гадав був, що тепер, коли Рубеуса виправдали, він може викладати догляд за магічними істотами, коли Сілванус полишить цю посаду. Але великою мірою цей предмет викладають у Забороненому лісі. Тож цьому теж тепер не статися через твої дії.

Гаррі повільно сказав:

 — Але ж…​ ви сказали нам, що містер Геґрід просто не сприймає магічних істот як загрозу чарівникам. Що в містера Геґріда когнітивний недолік, і він справді не міг уявити, що Драко чи Трейсі можуть постраждати, і саме через це містер Геґрід спокійно лишив їх самих у Забороненому лісі вночі. Це була неправда?

 — Ні, це правда.

 — Тоді хіба містер Геґрід не стане найгіршим з можливих викладачів догляду за магічними істотами?

Старий чарівник поглянув на Гаррі з-понад серпастих окулярів. Він сказав хрипким голосом:

 — Містер Мелфой і сам не побачив тоді нічого недоброго. Не така вже й неймовірна була хитрість Арґуса, Гаррі Поттере. А Рубеус може ще дорости до такої посади. Це було б…​ усе, чого Рубеус бажав, його найбільша мрія…​

 — Ваша помилка, — сказав Гаррі, втупившись у коліна і почуваючись принаймні на десять відсотків від максимальної втомленості, — це когнітивне упередження, яке такі як я називають «нехтування масштабом». Ви уявляєте, яким щасливим буде містер Геґрід, коли почує цю новину. Розгляньте наступні десять років і тисячу учнів, що вивчають магічних істот, і десять відсотків з них, які отримають опік від попеляшки. Жоден учень не зазнає такої шкоди, що могла б зрівнятися з радістю містера Геґріда, проте постраждає сотня учнів, а щасливим буде лише один вчитель.

 — Може й так, — сказав старий чарівник. — А твоя власна помилка, Гаррі, полягає в тому, що ти не відчуваєш біль тих, кому шкодиш, щойно ти закінчив множення.

 — Можливо, — Гаррі не відводив погляду від колін. — А може все навіть гірше. Директоре, що це означає, якщо я не подобаюся кентаврові?

Що означає, якщо представник раси магічних кентаврів, що відомі своїм знанням віщування, читає тобі лекцію про людей, що не розуміють наслідків дій, вибачається, а тоді намагається проштрикнути тебе списом?

 — Кентавр? — здивувався директор. — Коли це ти…​ а, часоворот. Це через тебе я не міг повернутися назад у час перед початком події через можливість парадоксу.

 — Справді? Напевно так, — Гаррі неуважно похитав головою. — Вибачте.

 — За лише жменькою винятків, — сказав Дамблдор, — кентаври не люблять чарівників, жодного з нас.

 — Це було щось більш особисте.

 — Що тобі сказав кентавр?

Гаррі не відповів.

 — Та, — директор завагався. — Кентаври часто помилялися, і якщо хтось у цьому світі й може заплутати самі зірки, то це ти.

Гаррі підвів погляд і побачив, що сині очі директора полагіднішали за півмісячними окулярами.

 — Не варто надто про це бентежитися, — сказав Албус Дамблдор.

Розділ 102. Небайдужість

3 червня 1992.

Професорові Квірелу було дуже погано.

Він ніби почав одужувати після того, як випив був кров єдинорога в травні, але аура могутності, яку він випромінював був після того, не протривала навіть день. Коли прийшли травневі іди, руки професора Квірела знову тремтіли, хоча лише злегка. Видається, медичну дієту професора Квірела перервали надто рано.

Шість днів тому під час обіду професор Квірел знепритомнів.

Мадам Помфрі спробувала заборонити професорові Квірелу викладати, а професор Квірел у всіх на очах почав на неї кричати. Професор із захисту кричав, що помирає в будь-якому разі, і використає час, що йому лишився, як захоче.

Тож мадам Помфрі, сильно кліпаючи, заборонила професорові із захисту робити будь-що, крім викладання. Вона попросила, щоб хтось допоміг їй відвести професора Квірела до кімнати в шкільній лікарні. Більш ніж сто учнів звелося на ноги, і лише половина з них — одягнені в зелене.

Професор із захисту більше не сидів за Високим столом за їдою. Він не накладав заклять під час уроків. Найстарші учні з найбільшою кількістю балів Квірела допомагали йому викладати — семикласники, що вже склали були НОЧІ з захисту в травні. Вони по черзі переносили його повітрям з кімнати лікарні до кабінету, а також приносили йому їжу. Професор Квірел начитував лекції з бойової магії, сидячи в стільці.

Спостерігати смерть Герміони було важче, але тоді все скінчилося значно швидше.

Ось справжній Ворог.

Гаррі вже спадало було це на думку, коли померла Герміона. День за днем, тиждень за тижнем спостерігати за тим, як помирає професор Квірел…​ Це зовсім не змінило його рішення.

Ось справжній Ворог, з яким мені треба буде битися, подумав Гаррі в середу на занятті із захисту, спостерігаючи, як професор Квірел сильно перехилився через бильце крісла, де помічник-семикласник його підхопив. Решта — лише тіні й відволікання.

Гаррі прокрутив подумки пророцтво Трелоні, він розмірковував, можливо, справжній темний лорд взагалі не мав стосунку до лорда Волдеморта. «Народжений у родині тих, хто тричі кидав йому виклик» викликало сильні асоціації з братами Певерелами та трьома смертельними реліквіями — хоча Гаррі не зовсім розумів, як могла смерть позначити його як рівного, бо це означало якусь свідому дію з боку смерті.

Лише це справжній Ворог, подумав Гаррі. Потім прийде черга професорки Макґонеґел, мами й тата, навіть Невіла у свій час, хіба що рану цього світу загоять раніше.

Гаррі нічого не міг вдіяти. Мадам Помфрі вже зробила все можливе, а магія, видавалося, значно перевершувала можливості маґлів щодо зцілення.

Гаррі нічого не міг вдіяти.

Нічого вдіяти.

Нічого.

Зовсім нічого.

* * *

Гаррі підвів руку й постукав у двері — раптом людина за ними вже нездатна його відчути.

 — Що таке? — почувся напружений голос з кімнати лікарні.

 — Це я.

Запанувала довга тиша.

 — Заходьте, — сказав той голос.

Гаррі прошмигнув усередину, зачинив за собою двері та наклав чари тиші. Він став якомога далі від професора Квірела на випадок, якщо його магія завдає незручностей професорові.

Хоча лиховісне передчуття слабшало, слабшало щодня.

Професор Квірел лежав на лікарняному ліжку, лише голова була трохи піднята за допомогою подушки. Ковдра з бавовни, червона з чорними швами, накривала його до грудей. Книжка висіла навпроти його очей, освітлена блідим сяйвом, яке також було навколо чорного куба, що лежав на ліжку. Отже, це була не власна магія професора із захисту, а якийсь пристрій.

У повітрі висіла книжка «Думай як фізик» Епштейна — та сама книжка, яку Гаррі позичав був Драко кілька місяців тому. Гаррі припинив був хвилюватися щодо можливого шкідливого використання цієї книжки кілька тижнів тому.

 — Це…​ — сказав професор Квірел, кашлянув, звучало це якось неправильно. — Ця книжка захоплює…​ якби ж мені раніше спало на думку…​ — смішок, змішаний з черговим кашлем. — Чому я вирішив, що мистецтво маґлів…​ не має бути моїм? Що воно…​ не матиме для мене користі? Чому я ніколи не витратив трохи часу, щоб спробувати…​ щоб перевірити це експериментально…​ як сказали б ви? На випадок…​ якщо моє припущення…​ хибне? Тепер це видається…​ просто дурістю…​ з мого боку…​

Гаррі було ще складніше розмовляти, ніж професорові Квірелу. Без жодного слова він дістав з кишені носовичок та поклав його на підлогу. Там він його розгорнув, і стало видно невеличкий білий гладенький камінець.

 — Що це? — спитав професор із захисту.

 — Це.. це…​ трансфігурований…​ єдиноріг.

За допомогою книжок Гаррі переконався був, що позаяк він був замолодий для сексуального потягу, він може спокійно наблизитися до єдинорога. Ті ж книжки не містили жодного натяку на розумність єдинорогів. Гаррі вже помітив був, що кожен розумний магічний вид принаймні частково гуманоїдний — русалки, кентаври, велетні, ельфи, ґобліни, війли. Усі вони мали за суттю людські емоції, багато з них схрещувалися з людьми. Гаррі вже вирішив, що магія не створює нового інтелекту, а лише змінює форму генетично людських істот. Єдинороги були еквіноїдами, навіть частково не були гуманоїдами, не розмовляли, не використовували інструментів, вони майже безсумнівно були просто магічними конями. Якщо зʼїсти корову, щоб прогодувати себе на день, — правильно, то мало бути правильним і пити кров єдинорога, щоб відстрочити смерть на тиждень. Або і те, і те, справедливо, або ні те, ні те.

Тож Гаррі пішов був до Забороненого лісу під Плащем. Він шукав гай єдинорогів, доки не побачив її — шляхетне створіння в білій шерсті з фіолетовим волоссям та трьома синіми плямами на боці. Гаррі підійшов, сапфірові очі витріщалися на нього з допитливістю. Гаррі кілька разів взуттям вистукав послідовність 1-2-3 по землі. Єдиноріг не виявив жодної реакції. Гаррі підійшов, взяв її копито в руку й вистукав ту ж послідовність копитом. Єдиноріг лише зацікавлено дивилася на нього.

Коли він згодував їй наповнені сонним зіллям цукрові кубики, він почувався, ніби скоює вбивство.

«Магія надає їхньому існуванню такої ваги, якої не має жодна звичайна тварина», «Вбити щось невинне заради порятунку власного життя — жахливий гріх» — ці дві фрази, від професорки Макґонеґел та кентавра знов і знов виринали в розумі Гаррі, доки білий єдиноріг зітхнув, ліг на землю, заплющив очі востаннє в житті. Трансфігурація тривала годину. Не раз на очі Гаррі наверталися сльози, доки він працював. Може єдиноріг тоді й не помер, але невдовзі помре, і не в природі Гаррі було намагатися перекинути на когось будь-яку відповідальність. Гаррі міг лише сподіватися, що коли вбиваєш єдинорога не для власного порятунку, а для допомоги другові, то, зрештою, це буде прийнятно.

Брови професора Квірела здійнялися до рівня волосся. Його голос втратив частину мʼякості, повернулася дещиця звичної суворості, коли він сказав:

 — Забороняю вам робити таке ще раз.

 — Мені було цікаво, чи скажете ви це, — відгукнувся Гаррі. Він знову ковтнув слину. — Та цей єдиноріг вже приречений, тож можете його вже взяти, професоре…​

 — Навіщо ви це зробили?

Якщо професор із захисту справді цього не розумів, то він був найтупішим з усіх знайомців Гаррі.

 — Я знову й знову думав, що нічого не можу вдіяти, — відповів Гаррі. — Мені набридла ця думка.

Професор Квірел заплющив очі та відкинув голову на подушку.

 — Вам пощастило, — мʼяким голосом сказав професор із захисту, — що єдиноріг у трансфігурованій формі…​ не збурив захисних чарів Гоґвортсу як дивне створіння…​ Мені треба буде…​ винести його поза землі школи, щоб скористатися ним…​ та це можна влаштувати. Скажу їм, що хочу поглянути на озеро…​ Я попрошу вас підтримати трансфігурацію перед тим, як ви підете, і вона протримається достатньо довго…​ тоді останні сили я витрачу на скасування всіх чарів, що захищають табун…​ які єдиноріг ще не збурив, бо не помер, а був лише трансфігурований…​ вам дуже пощастило, містере Поттер.

Гаррі кивнув. Він почав говорити, та затнувся. Слова ніби застрягли йому в горлі.

Ти вже обчислив оцінку очікуваних результатів, якщо вийде, і якщо ні. Ти призначив імовірності, перемножив, а тоді начхав на відповідь та дослухався до інтуїції, яка не змінила рішення. Тож кажи.

 — Чи відомий вам, — нерівним голосом почав Гаррі, — хоч якийсь метод врятувати вам життя?

Професор із захисту розплющив очі:

 — Чому…​ ти питаєш мене про це, хлопче?

 — Існує…​ закляття, про яке я чув, ритуал…​

 — Мовчи, — сказав професор із захисту.

За мить на ліжку вже лежав змій.

Навіть зміїні очі були побляклими.

Змій не підвів голови.

 — Я сслухаю, — прошипів змій. Лише його язик ворушився.

 — Існує…​ ісснує ритуал, я чув від директора, він гадає, шщо Темний Лорд за його допомогою міг вижити. Він називається…​ — Гаррі спинився, бо зрозумів, що не знає, як сказати це слово парселмовою. — горокраксс. Потребує ссмерті, як я чув. Та якшщо ви вссе одно помираєте, можете адаптувати ритуал, піти на ризик викорисстання нового закляття, шщоб ритуал можна було здійсснити за допомогою іншшої жертви. Це б змінило вессь ссвіт, якби вийшшло. Хоча я нічого не знаю про закляття — директор гадає, шщо воно вириває часстку душші, хоча не розумію, як це може бути правдою…​

Змій просичав сміх, дивний різкий сміх — майже істерика.

 — Ти розповідаєшш мені про це закляття? Мені? У майбутньому тобі варто навчитисся обережноссті, хлопче. Та це не має значення. Я дізнавсся про закляття горокракссів дуже давно. Воно нічого не варте.

 — Нічого не варте? — від подиву спитав Гаррі вголос.

 — Це було б пуссте закляття, навіть якби душші ісснували. Розірвати душшу на шшматки? Це брехня. Хибний напрямок, шщоб приховати ссправжню таємницю. Лишше той, хто не вірить в пошширену брехню, думатиме далі, побачить за мороком правду, збагне, як наклассти закляття. Потрібне вбивсство — взагалі не пожертва в ритуалі. Раптова ссмерть інколи сстворює привид, якшщо викид магії викарбовується на чомуссь поряд. Закляття горокракссів направляє викид крізь чаклуна й сстворює твій влассний привид заміссть привида жертви, викарбовує привид у сспеціальному присстрої. Друга жертва бере присстрій-горокракс, присстрій викарбовує твої сспогади в ній. Але лише сспогади з того чассу, коли горокраксс було сстворено. Бачиш проблему?

У Гаррі запекло в горлі.

 — Нема подовження…​ — не існувало зміїного слова «свідомість», — я. Ти живеш далі піссля сстворення горокраксса, а тоді я з новими сспогадами не відновлюється…​

 — Так, ти бачишш. Також інтердикт Мерліна не дозволяє передавати могутні закляття за допомогою таких присстроїв, бо вони не живі нассправді. Чорні чаклуни, шщо ссподіваються повернутисся таким чином, відповідно, сслабшші, їх легко позбутисся. Такими зассобами ніхто довго не проісснував. Оссобисстоссті змінюються, змішуютьсся з жертвою. Ссмерть так не здолати. Ссправжнє я губиться, як ти ссказав. Зараз це мені не до ссмаку. Визнаю, колиссь давно я розглядав такий метод.

І знову на лікарняному ліжку лежав чоловік. Професор із захисту вдихнув, а тоді нестерпно закашлявся.

 — Чи можете ви мені надати повні інструкції закляття? — після недовгих роздумів спитав Гаррі. — Можливо, існує метод виправити недоліки, якщо провести дослідження. Якийсь метод зробити закляття етичним та змусити його працювати.

Наприклад, проводити передачу до клону з порожнім мозком замість невинної жертви, що може підвищити якість копії особистості…​ хоча решта проблем лишалися.

Професор Квірел видав тихий короткий звук — можливо, це був сміх.

 — Знаєш, хлопче, — прошепотів професор Квірел. — Колись я думав…​ навчити тебе всього…​ насіння кожної відомої мені таємниці…​ від одного живого розуму іншому…​ щоб пізніше, коли знайдеш відповідні книжки, ти зміг би зрозуміти…​ Я б передав мої знання тобі, моєму спадкоємцеві…​ ми б почали, щойно ти б попросив…​ але ти так і не попросив.

Навіть горе, що тисло на Гаррі, мов він був на дні океану журби, поступилося неуявному розмаху проґавленої можливості.

 — Я мав попроси…​ Я не знав, що я мав попросити!..

І знову кашель-хихотіння.

 — Ах, ну звісно…​ невіглас-маґлородець…​ за спадком, не за кровʼю…​ ось хто ви. Але я вирішив…​ що краще не треба…​ що вам не варто йти моїм шляхом…​ зрештою, це був поганий шлях.

 — Ще не запізно, професоре! — сказав Гаррі.

Якась його частина репетувала про його егоїзм, а інша частина нагримала на першу — будуть інші люди, яким можна буде допомогти.

 — Ні, запізно…​ і вам…​ не переконати мене…​ я…​ змінив думку…​ як я вже казав…​ я знаю забагато…​ таємниць, яким ліпше лишитися таємницями…​

Гаррі подивився на нього, майже всупереч власній волі.

Він побачив обличчя, що досі не мало зморшок, але видавалося старим та сповненим болю, на голові майже не лишилося волосся, навіть з боків тепер було рідким. Гаррі побачив, що лице, яке він завжди вважав різким, насправді було худим, мʼязи й жир покидали це обличчя, зникали з рук, як у Белатриси Блек в Азкабані…​

Гаррі бездумно відвернувся.

 — От бачите, — прошепотів професор. — Не хочеться використовувати кліше…​ містере Поттер…​ та по правді…​ мистецтва, що їх називають темними…​ не йдуть на користь людині…​ зрештою.

Професор Квірел набрав повітря й випустив його. На деякий час в кімнаті запала тиша, вони обидва роздивлялися витончене різьблення на камені стін.

 — Чи лишилося між нами…​ щось недосказане? — спитав професор Квірел. — Я не помираю сьогодні…​ не зрозумійте неправильно…​ не прямо зараз…​ та я не знаю, як довго…​ я ще буду здатен на приватну бесіду.

 — Є, — сказав Гаррі й знову ковтнув. — Є купа всього, забагато всього, але…​ можливо, не про це варто питати, та я не хочу…​ лишати це питання без відповіді…​ змій?

На ліжку лежав змій.

 — Я дізнавсся, як працює ссмертельне прокляття. Потребує шщирої ненависті, шщоб його наклассти, не ссильної ненависсті, але маєшш бажати, шщоб жертва померла, так мені поясснили. У тюрмі з життєжерами ви викорисстали ссмертельне прокляття на охоронці — ссказали, шщо не хотіли, шщоб він помер, — це була брехня? Тут, зараз, так далеко від тих подій — ви можете ссказати правду, навіть якшщо боїтеся, шщо це погано вплине на вашшу репутацію, — тепер це не має значення, вчителю. Я хочу знати. Мушшу знати. Не покину васс в будь-якому разі.

На ліжку лежав чоловік.

 — Слухай уважно, — прошепотів професор Квірел. — Я розповім тобі ребус…​ загадку щодо небезпечного закляття…​ коли дізнаєшся розгадку…​ знатимеш також…​ і відповідь на своє питання…​ ти слухаєш?

Гаррі кивнув.

 — У смертельного прокляття…​ є обмеження. Щоб наслати його раз…​ у бою…​ треба ненавидіти достатньо…​ щоб хотіти бачити іншого мертвим. Щоб наслати Авада…​ Кедавру двічі…​ треба ненавидіти достатньо…​ щоб убити двічі…​ перерізати горло власноруч…​ дивитися, як ворог помирає…​ і зробити це знову. Мало хто…​ може ненавидіти достатньо…​ щоб убити когось…​ пʼять разів…​ це набридає, — професор із захисту кілька разів набрав повітря перед тим, як заговорив знову. — Та якщо почитати історію…​ існували чорні чаклуни…​ що могли насилати смертельне прокляття…​ раз за разом. У девʼятнадцятому столітті відьма…​ яка називала себе Темна Еванґел…​ аврори називали її А. К. Макдавел. Вона могла використовувати смертельне прокляття…​ десятки разів…​ протягом одного бою. Спитайте себе…​ як я спитав себе…​ яка таємниця…​ їй відома? Що смертоносніше за ненависть…​ і ллється без кінця?

Другий рівень закляття «Авада Кедавра» — так само, як є другий рівень чарів патронуса…​

 — Мені байдуже, — відповів Гаррі.

Професор із захисту вогко хихикнув.

 — Добре. Ви…​ вчитеся. Тож ви розумієте…​ — пауза для трансформації. — Зрешштою, я не хотів, шщоб охоронець помер. Викорисстав ссмертельне прокляття, та не за допомогою ненависті, — і знову чоловік.

Гаррі ледве вдалося ковтнути. Це було й краще, і гірше, ніж те, що Гаррі підозрював. І так в стилі професора Квірела. Зламана душа — без сумніву. Та з іншого боку професор Квірел ніколи й не стверджував, що він цільний.

 — Щось іще…​ хочете сказати? — спитав чоловік у ліжку.

 — Ви цілковито впевнені, — сказав Гаррі, — що ніколи не чули ні про що, що могло б вас врятувати, професоре? З усього свого вчення? Знайти й обʼєднати всі три смертельні реліквії, древній артефакт, який сам Мерлін запечатав загадкою, якої ніхто так і не розгадав? Ви бачили, на що я здатен. Що я добре розвʼязую загадки. Ви знаєте, що інколи я можу збагнути такі речі, які для інших чарівників незбагненні. Я…​ — голос Гаррі урвався. — Я надаю велику перевагу вашому життю над смертю, професоре Квірел.

Запанувала довга мовчанка.

 — Одна річ, — прошепотів професор Квірел. — Одна річ…​ може зарадити…​ а може й не зарадити…​ та отримати її…​ не здатні ані ви, ані я…​

А, то це все була просто підготовка до чергового походу, зауважив внутрішній критик.

Решта частин Гаррі заверещали, щоб той замовкнув. Життя не таке. Древні артефакти знайти можливо, але не протягом місяця, не тоді, коли ти не міг навіть вийти з Гоґвортсу й був у першому класі.

Професор Квірел глибоко вдихнув. Видихнув.

 — Перепрошую…​ вийшло…​ надто драматично. Не варто…​ починати сподіватися…​ містере Поттер. Ви спитали…​ про будь-що…​ хай яке майлоймовірне. Існує…​ певний обʼєкт…​ він називається…​

На ліжку лежала змія.

 — Філоссофсський камінь, — прошипіла змія.

Якщо весь цей час існували засоби масового виробництва безпечного безсмертя, просто всім було начхати, то Гаррі зламається й повбиває всіх.

 — Я читав про це в книжці, — прошипів Гаррі. — Вирішшив, шщо це явно міф. Нема жодної причини, шщоб один присстрій надавав і безссмертя, і несскінченне золото. Хіба шщо хтоссь проссто вигадав шщасливу казочку. Не кажучи вже, шщо кожна розумна людина шшукатиме сспоссіб виробити більшше таких каменів, чи викрассти виробника. Зокрема згадав ссаме васс, учителю.

Шипіння, що передавало ссміх.

 — Хід думок мудрий, та недосстатньо мудрий. Як і закляття горокракссів, ссміховинніссть приховує ссправжню таємницю. Ссправжній камінь — не те, що сстверджує легенда. Ссправжня його ссила не така, як сстверджує казка. Гаданий виробник каменя — не той, хто сстворив його. Той, хто має його зараз, мав іншше імʼя при народженні. Втім, камінь і ссправді могутній пристрій для зцілення. Чи згадував хтоссь при тобі про нього?

 — Ні, чув про нього лишше в книзі.

 — Той, хто тримає камінь зараз, — джерело різноманітного вчення. Навчив директора багатьом таємницям. Директор нічого не казав про влассника каменя, про камінь? Жодних натяків?

 — Принаймні не можу нічого згадати, — чесно відповів Гаррі.

 — А, — прошипів змій, — А, гаразд.

 — Можу сспитати директора…​

 — Ні! Не питай в нього, хлопче. Він погано ссприйме таке питання.

 — Та якщо лише камінь зцілює…​

 — Директор не вірить у це, не повірить у це. Забагато людей шшукають камінь та того, хто знає вчення. Не питай. Муссиш не питати. Не намагайсся отримати камінь ссам. Я забороняю.

І знову на ліжку лежав чоловік.

 — Я…​ на межі…​ — сказав професор Квірел. — Маю відновити…​ силу…​ перед тим…​ як піду до лісу…​ з вашим подарунком. Тепер ідіть…​ але підтримайте трансфігурацію…​ перед тим, як піти.

Гаррі простягнув руку, торкнувся білого камінця, що лежав на носовичку, відновивши трансфігурацію.

 — Тепер вона має протриматися годину й пʼятдесят три хвилини, — сказав Гаррі.

 — Ви…​ добре вчитеся.

Це було значно довше, ніж час, який тривали були трансфігурації Гаррі на початку року. Зараз йому легко давалися закляття другого класу, навіть без напруги. Що було не дивно, адже за два місяці йому буде дванадцять. Гаррі міг навіть накласти чари памʼяті, якщо комусь піде на користь втратити всі спогади зі своєю лівицею. Він поступово набував могутності, піднімався з самісінького дна.

В Гаррі промайнула думка, що могла б його засмутити, — про те, як одні двері відчиняються, коли інші зачиняються. Цю думку Гаррі також відкинув.

* * *

За спиною Гаррі двері до лікарняної кімнати зачинилися, і Хлопчик-Що-Вижив швидко й цілеспрямовано покрокував геть, він не зупиняючись натягнув Плащ невидимості. Імовірно, невдовзі професор Квірел покличе помічника. Тоді трійка старших учнів поведуть його до якогось тихого місця, можливо, до лісу, під приводом споглядання озера абощо. Кудись, де професор із захисту зможе непоміченим з’їсти єдинорога, коли трансфігурація Гаррі зникне.

І тоді професор Квірел відновить здоровʼя — на певний час. Могутність повернеться до нього, ніби він у розквіті сил, але ненадовго.

Невдовзі це минеться.

Гаррі стиснув кулаки, напруга здіймалася мʼязами його рук. Якби лікування професора Квірела не перервали були Гаррі та аврори, яких він привів до Гоґвортсу…​

Нерозумно було звинувачувати себе. Гаррі знав це, і все одно його мозок це робив. Ніби його розум шукав, старанно перебирав та видавав якийсь спосіб, в який можна було все звалити на нього, хай як все буде притягнуто за волосся.

Ніби звинувачувати в усьому себе — єдиний відомий його мозкові метод вираження горя.

Трійка слизеринців-семикласників пройшли повз невидимого Гаррі в коридорі, вони прямували до кабінету цілительки, де чекав професор Квірел. Вони видавалися глибоко занепокоєними й серйозними. Ось так інші люди сумували?

Чи їм на якомусь рівні насправді було байдуже, як гадав професор Квірел?

Існує другий рівень смертельного прокляття.

Гаррі розвʼязав загадку миттєво, щойно почув її. Ніби це знання завжди в нього було, і лише чекало нагоди виявити себе.

Якось Гаррі читав був десь, що протилежність щастя — не смуток, а нудьга. Автор з цього робив висновок, що для пошуку щастя в житті треба не питати, що тебе робить щасливим, а питати, що тебе розважає. За тією ж логікою, ненависть не протилежна любові. Навіть ненависть — це якась форма поваги до існування когось. Якщо тобі достатньо небайдужий хтось, щоб надавати перевагу його смерті, це означало, що ти про нього думаєш.

В нього виникали такі думки значно раніше, ще до суду, в розмові з Герміоною. Коли вона казала щось про те, що чаклунська Британія упереджена, і надавала вагомі й нещодавні свідчення. Тоді Гаррі спало було на думку — хоча він цього й не сказав — що принаймні її прийняли в Гоґвортс, щоб збиткуватися з неї.

На відміну від людей у деяких інших країнах, яких визнавали такими ж людьми, як і всі інші; яких визнавали розумними істотами, що важливіші за якихось єдинорогів. І втім їм не дозволяли жити в маґлівській Британії. Принаймні з цього приводу жоден маґл не мав права дивитися чаклунам в очі. Чаклунська Британія, можливо, і дискримінує маґлородців, але принаймні дозволяє їм стати частиною суспільства, щоб збиткуватися з них особисто.

Що смертоносніше за ненависть і ллється без кінця?

 — Байдужість, — прошепотів Гаррі вголос таємницю закляття, яке він ніколи не зможе наслати.

Він крокував далі до бібліотеки, щоб прочитати все, що зможе, до останнього слова, про філософський камінь.

Розділ 103. Іспит

4 липня 1992го року.

Дафна Ґрінґрас сиділа у вітальні Слизерину, пишучи листа своїй леді матері (яка була на дивовижу безкомпромісною у питаннях передачі влади, попри те, що її навіть не було у Гоґвортсі, щоб керувати напряму), коли вона побачила, як Драко Мелфой пройшов крізь двері-портрет, тримаючи десь з десяток книжок, Вінсент та Ґреґорі позаду нього, кожен несе ще з десяток. Аврор, що супроводжував Мелфоя, на мить просунув усередину голову, а потім повернувся хто-знає-куди.

Драко роззирнувся, здалося, що його осяяла якась чудова думка, і він закрокував у її бік. Вінсент та Ґреґорі йшли слідом.

 — Допоможеш мені перечитати це? — злегка захекавшись вимовив Драко, коли підійшов.

 — Що, — уроків вже не мало бути, залишилися лише екзамени, та й звідколи це Мелфої просять Ґрінґрасів про допомогу з домашнім завданням?

 — Це, — дуже поважно почав Драко Мелфой, — всі книги з бібліотеки, що міс Ґрейнджер брала у період з 1-го по 16-те квітня. Я думав переглянути їх на випадок, якщо там є якісь підказки, але потім подумав, що ліпше тобі це зробити, бо ти знала міс Ґрейнджер краще.

Дафна витріщилася на книжки.

 — Генерал перечитала все це за два тижні? — щось закололо у її серці, але вона це придушила.

 — Ну, я не знаю, чи міс Ґрейнджер закінчила їх усі, — прокоментував Драко. Він застережливо підняв догори вказівного пальця. — Насправді, ми точно не знаємо, чи вона хоч одну з них читала або ж чи взагалі вона їх брала у бібліотеці. Тобто, єдине, що ми спостерігали, це те, що записи у бібліотечному журналі стверджують, що вона їх брала…​

Дафна стримала стогін. Мелфой розмовляв так уже декілька тижнів. Існують люди, яким, вочевидь, не варто бути свідками загадкових убивств, бо це дивним чином змінює їхній розум.

 — Містере Мелфой, я б не змогла перечитати все це, навіть якби я присвятила усе літо цьому і нічому іншому.

 — Тоді може хоч прогортаєш їх, будь ласка? — попросив Драко. — На випадок, якщо там є, ну, знаєш, якісь дивні слова, написані її почерком, чи залишена всередині закладка, чи…​

 — Я теж бачила ці вистави, містере Мелфой, — Дафна закотила очі. — Хіба тепер це мають робити не аврори…​

 — Ми приречені! — заверещала Мілісент Булстроуд, влітаючи з нижчих рівнів до вітальні Слизерину.

Усі зупинилися, щоб подивитися на неї.

 — Це професор Квірел!

Усю увагу було прикуто до неї, бо давні суперечки от-от буде вирішено.

 — Ну, нарешті, — хтось вимовив, поки Мілісент переводила подих. — У нього залишилося скільки, днів десять, щоб стати поганцем?

 — Одинадцять днів, — уточнив семикласник, який збирав ставки на це.

 — Йому раптом стало трохи краще, і він збирає всіх першокласників, щоб скласти річний іспит із захисту! Раптово! Через пʼятдесят хвилин!

 — Річний іспит із захисту? — байдуже перепитала Пенсі. — Але професор Квірел не проводить іспитів.

 — Міністерський річний іспит із захисту! — заверещала Мілісент.

 — Але ж професор Квірел не викладав нічого з міністерської програми, — заперечила Пенсі.

Дафна вже шугонула до кімнати — вона мчала за підручником із захисту, якого вона не торкалася з вересня, подумки викрикуючи прокляття.

* * *

За партою позаду неї хтось плакав, майстерно підкреслюючи атмосферу розпачу в класі. Дафна озирнулася, очікуючи побачити когось з Гафелпафу і сподіваючись, що це не Анна, і була спочатку (але не коли розмірковувала над цим пізніше) здивована побачити рейвенкловця.

Перед ними лежали перевернуті екзаменаційні пергаменти, очікуючи дзвінка.

Пʼятдесят хвилин було зовсім недостатньо для підготовки, але це вже було щось, і Дафна наразі відчувала провину, що вона не здогадалася відправити звістку, щоб попередити гуртожитки Гафелпаф, Рейвенклов та Ґрифіндор. Вони знову почали давати очки гуртожитків три дні тому, з початком липня, але спеціальний додатковий комітет захисту досі мав пропагувати єдність гуртожитків.

Інший рейвенкловець, сидячи на чотири парти від неї зліва, теж почав плакати. Це була Катерина Тан з Армії Драконів, що, якщо вона правильно памʼятала, одного разу знешкодила трьох солдатів Сонечка, не повівши бровою.

Дафна заспокоїлася після декількох перших хвилин читання. Це був всього лиш іспит, а не вбивство абощо. І якщо майже всі першокласники повернуть майже порожні пергаменти, то не буде чого соромитися. Але Дафна добре розуміла, хоч і не зовсім співчувала, що рейвенкловці та гафелпафці могли бути геть іншої думки з цього приводу.

 — Він лихий, — вимовив інший рейвенкловець з тремтінням у голосі. — Стовідсотковий, відбірний чорний чаклун до самих кісток. Темний лорд Ґріндельвальд не вчинив би цього, тільки не з дітьми. Він гірший за Відомо-Кого.

Дафна рефлекторно подивилася у бік, де сидів професор Квірел, завалившись на один бік, але очі його були насторожі. Їй здалося, що професор із захисту всміхнувся на якусь коротку мить. Ні, це напевно її уява — було неможливо, щоб професор із захисту розчув це.

Зазвучав дзвінок.

Дафна перевернула пергамент.

Шапку було проштамповано міністерською печаткою, печаткою ради опікунів Гоґвортсу, печаткою відділу магічної освіти та рунами для визначення списування. Нижче було місце, щоб написати її імʼя, та список правил поведінки на екзамені з зображенням Ліндсі Ґаґнон, директорки відділу магічної освіти, що застережливо хитала пальцем.

Перше екзаменаційне питання було на пів сторінки нижче.

А саме: «Чому дітям важливо триматися подалі від дивних істот?»

Запала приголомшена тиша.

Один учень почав сміятися. Вона подумала, що це з ґрифіндорської частини класу. Професор Квірел ніяк не відреагував, і сміх поширився.

Ніхто не говорив уголос, але учні дивилися одне на одного, переглядаючись, коли сміх ущух, і потім, наче домовившись, подивилися на професора Квірела, що доброзичливо посміхався до них.

Дафна нахилилася над завданням із зухвалою злою посмішкою, що була би гідною Ґодрика Ґрифіндора чи Ґріндельвальда, і написала: «Бо мій паралітичний проклін, найдавніше лезо та патронус не спрацюють проти усього».

* * *

Гаррі Поттер перегорнув останню сторінку екзаменаційного завдання із захисту.

Навіть Гаррі довелося придушити невеличке хвилювання, ледь помітні залишки дитинства, коли він прочитав перше справжнє питання («Як примусити верескливого вугра замовкнути?»). Уроки професора Квірела включали приблизно нуль годин вивчення подібного цікавого непотребу, що в уяві якогось ідіота має складати основу уроків із захисту. Напевно Гаррі міг би скористатися часоворотом, щоб перечитати весь підручник із захисту для першокласників, щойно він дізнався про несподіваний іспит, але це б несправедливо перекосило криву оцінок для інших. Декілька секунд Гаррі витріщався на питання і потім написав «чари тиші» та додав схему накладання чарів на випадок, якщо міністерський оцінювач не повірить, що Гаррі знає їх.

Щойно Гаррі вирішив відповісти на всі питання правильно, іспит пролетів дуже швидко. Найбільш реалістичною відповіддю на понад половину питань був «паралітичний проклін», а оптимальним рішенням для багатьох інших питань було щось на кшталт «розвернутися та піти в інший бік» чи «викинути сир та придбати нову пару черевиків».

Останнім запитанням було «Що потрібно зробити, якщо ви підозрюєте, що під вашим ліжком може бути жахозмій?». Схваленою міністерством відповіддю, що Гаррі міг пригадати з перечитування підручнику на початку року, було «сказати батькам». Гаррі одразу зрозумів проблему з таким рішенням, тому він і запамʼятав це.

Після коротких роздумів, Гаррі написав:

Шановний міністерський оцінювачу, боюся, що справжня відповідь на це питання є секретом, але можу вас запевнити, що жахозмій зможе спричинити мені проблем не більше, ніж гірський троль, дементор чи Відомо-Хто. Будь ласка, повідомте ваше керівництво, що ваша стандартна відповідь є упередженою щодо маґлородців, і я очікую, що цю помилку буде виправлено без потреби мого особистого втручання.

Щиро, Хлопчик-Що-Вижив.

Гаррі підписав пергамент розмашистим розчерком, помістив його до стопки з готовими відповідями, поклав перо та сів струнко.

Роззирнувшись, Гаррі побачив, що професор Квірел дивиться десь у його напрямку, хоча голова професора із захисту й була нахилена вбік. Інші учні досі писали. Деякі тихенько плакали, але писали. Боротися до кінця теж було уроком, якого навчав професор Квірел.

Вічність по тому офіційний час іспиту нарешті закінчився. Семикласниця пройшлася від парти до парти, збираючи екзаменаційні роботи замість професора Квірела.

Коли останній пергамент було забрано, професор Квірел сів рівно.

 — Мої юні учні, — почав він мʼяко. Семикласниця направляла паличку на рот професора із захисту так, що всі чули його голос, наче він стояв поряд. — Я знаю…​ що ви натерпілися жаху…​ Цей вид страху відрізняється від зустрічі з паличкою ворога…​ його ви маєте долати по-іншому. Тому я…​ скажу вам наступне. За звичаєм Гоґвортсу…​ оцінки повідомляють протягом другого тижня липня. Але для мого випадку…​ вони, гадаю, можуть зробити виняток, — професор із захисту посміхнувся звичайною сухою посмішкою, з відтінком прихованої гримаси. — Я знаю, що ви хвилюєтеся…​ через те, що не були готові до цього екзамену…​ що мої уроки не включали цього матеріалу…​ і я зовсім забув повідомити…​ що іспит наближається…​ щоб ви знали…​ що він відбудеться у свій час. Але я щойно магічно перевірив…​ ваші відповіді до цього…​ дуже, дуже важливого заключного екзамену…​ хоча, звичайно, лише оцінка міністерства є офіційною…​ і визначив ваші річні оцінки з урахуванням результатів…​ і магічно записав їх на цих пергаментах, — професор Квірел постукав по стопці пергаментів на краю його стола, — які зараз буде роздано…​ чудове закляття…​ чи не так?

Деякі учні в рейвенкловській частині класу видавалися обуреними, але більшість відчула полегшення. Лише деякі слизеринці гигикали. Гаррі б теж посміявся, якби не біль від спостерігання, з яким зусиллям професор Квірел шепотів слова.

Семикласниця поряд з професором Квірелом направила паличку та промовила заклинання на магічний псевдо-латині. Пергаменти злетіли та задрейфували у повітрі, розділяючись і звертаючи у напрямку кожного учня.

Гаррі дочекався, поки його пергамент долетить до його парти, а потім розгорнув його.

На пергаменті було написано «Д+», що означало «Добре». Це була друга найвища оцінка, найвищою була «Відмінно».

У іншому світі, у далекому, зниклому світі, маленький хлопчик на імʼя Гаррі обурився би отримавши лише другу найвищу оцінку. А цей Гаррі сидів тихо і думав. Професор Квірел намагається щось цим сказати, бо ця точна оцінка ні на що інше не впливала. Чи хоче професор Квірел сказати, що Гаррі упорався досить добре, але так і не розкрив увесь свій потенціал? Чи варто читати оцінку як «добро» — і Гаррі насправді впорався залишитися на стороні добра з точки зору професора Квірела?

 — Усі ви…​ пройшли, — вимовив професор Квірел, коли всі учні побачили річні оцінки, коли прозвучали полегшені зітхання, і Лаванда Браун тріумфально здійняла руку з затисненим у кулаці пергаментом. — Усі учні пройшли іспит першого року з бойової магії…​ усі, крім одного…​

Декілька учнів злякано підвели погляд.

Гаррі сидів тихо. Він миттєво зрозумів, про що йдеться, і навіть, якщо це й було неправильним, він знав, що не зміг би відмовити професора Квірела сказати це.

 — Усі в цьому класі…​ отримали оцінки не нижче «Задовільно». Невіл Лонґботом…​ складав іспит у маєтку Лонґботомів…​ і отримав оцінку «Відмінно». Але інша учениця, якої зараз тут немає…​ отримала оцінку «Жахливо»…​ за те, що завалила єдиний найважливіший іспит…​ який звалився на неї цього року. Я би дав оцінку навіть нижчу за цю…​ але це був би несмак.

У класі панувала тиша, хоча деякі учні сердито дивилися на професора.

 — Ви можете подумати, що оцінка «Жахливо»…​ є несправедливою. Що міс Ґрейнджер отримала іспит…​ до якого її заняття…​ не могли підготувати. Що їй не повідомили…​ що іспит станеться того дня.

Професор із захисту важко вдихнув.

 — Але таким є життя, — провадив далі професор Квірел. — Єдиний важливий іспит…​ може статися будь-якої миті…​ будьте краще підготовлені…​ ніж була вона. А решта вас…​ хто має «Добре» та вище…​ отримали мої рекомендаційні листи…​ для певних організацій поза берегами Британії…​ де вашу підготовку може бути завершено. Вони звʼяжуться з вами…​ коли ви будете достатньо дорослі…​ якщо ви ще будете гідні…​ і якщо ви не завалите важливий іспит. І памʼятайте…​ з цього дня…​ ви маєте тренуватися…​ ви не можете покладатися…​ на майбутніх професорів із захисту. Ваш перший рік навчання бойовій магії завершено…​ можете розійтися.

Професор Квірел відкинувся назад із заплющеними очима, наче й не помічаючи жвавої балаканини довкола.

З часом більшість учнів розійшлися, і залишився лише один, тримаючись на певній відстані від професора із захисту.

Професор із захисту розплющив очі.

Гаррі підняв догори пергамент з «Д+», досі мовчки.

Посмішка на обличчі професора із захисту розтягнулася до самих втомлених очей.

 — Це та ж оцінка…​ що я отримав у свій перший рік.

 — Д-д-д, — Гаррі ніяк не міг вичавити з себе слово дякую, воно раптово стало кілком у його горлі. Професор із захисту нахилив голову і запитально подивився на нього так, що Гаррі різко кивнув і залишив клас.

Розділ 104. Правда, ч.1: Загадки й відповіді

13 червня 1992.

Ішов останній тиждень навчань у Гоґвортсі, а професор Квірел досі був живим — ледь-ледь. Професор із захисту, певно, був у лікарняному ліжку сьогодні, як і майже весь минулий тиждень.

Згідно традицій Гоґвортсу, іспити проводили першого тижня червня, результати іспитів повідомляли другого тижня, а третього тижня в неділю відбувався післясвятний бенкет, а тоді Гоґвортський експрес перевозив учнів до Лондона в понеділок.

Колись давно, коли Гаррі вперше прочитав був про це, він замислився, а що ж саме учні роблять впродовж решти другого тижня червня, бо «чекати на результати іспитів» видавалося не надто цікавим. Коли він дізнався, відповідь його здивувала.

Та тепер і другий тиждень червня майже минув, була субота. Від року лишилося лише післясвятний бенкет 14го та Гоґвортський експрес 15го.

І не було жодної відповіді.

Нічого так і не зʼясувалося.

Вбивцю Герміони так і не знайшли.

Чомусь Гаррі вважав, що звісно правда стане відомою наприкінці шкільного року. Ніби це завершення детективного роману, і йому була гарантована відповідь. Звісно, все мало стати зрозумілим перед тим, як професор із захисту…​ помре, не можна було допустити, щоб професор Квірел помер, не знаючи відповідь, без красивих розвʼязків усіх загадок. Не оцінки іспитів, вже точно не смерть, — лише правда могла бути завершенням історії…​

Та, хіба що ви могли повірити в чергову теорію Драко Мелфоя (ніби професорка Спраут призначала й оцінювала менше домашнього завдання приблизно в той час, коли Герміону звинуватили у замаху на вбивство, відповідно, тоді професорка Спраут приділяла час тому, щоб це все влаштувати), правда лишалася невідомою.

Натомість, ніби всесвіт мав пріоритети, що пасували смакам більшості, рік буде завершено вирішальним квідичним матчем.

* * *

У повітрі над стадіоном далекі фігурки на мітлах ширяли, робили піруети, крутилися одна навколо іншої. Червоно-пурпурний усічений тетраедр — це був квафел — ловили, передавали, блокували й подеколи кидали крізь кільця, що висіли в повітрі, і тоді стадіон здригався від криків тріумфу чи засмучення. Оздоблені синім, зеленим, жовтим та червоним мантії кричали з ентузіазмом, який так легко відчути, коли від вас особисто не потрібно жодних дій.

Це вперше Гаррі відвідав квідичний матч у Гоґвортсі. Він уже вирішив, що це було й востаннє.

 — Квафел у Девіс! — заволав підсилений голос Лі Джордона. — Отже, ще десять очок Рейвенкловову за сім…​ шість…​ пʼять…​ святе повітря, він уже це зробив! Пробив прямо в центральне кільце! Я ще не бачив такої смуги виграшів…​ вимагаю, щоб Девіс наступного року став капітаном, коли Бортан звільнить посаду…​

Раптом голос Лі перервався, і залунав посилений голос професорки Макґонеґел:

 — Це внутрішня справа рейвенкловської команди, містере Джордан. Обмежтеся матчем, будь ласка.

 — Квафел у слизеринців…​ Флінт передає мʼяч привабливій…​

 — Містере Джордан!

 — Лише прийнятній Шарон Візкаїно, чиє волосся розвивається за її спиною, ніби комета, доки вона мчить до захисту Рейвенклову…​ тепер за нею женуться два блаждери! Пасі в Шарон на хвості…​ що ти робиш, Інґелбі?.. і вона ухиляється посеред повітря, щоб уникнути…​ ЦЕ СНИЧ? УПЕРЕД, ЧАНҐ, УПЕРЕД, ГІЗ УЖЕ…​ ЩО ТИ РОБИШ?

 — Заспокойтеся, містере Джордан!

 — ЯК Я МОЖУ ЗАСПОКОЇТИСЯ? Я ЩЕ НІКОЛИ НЕ БАЧИВ, ЩОБ ХТОСЬ ТАК ЖАХЛИВО ПРОПУСТИВ СНИЧ! І снич зникнув — можливо заслужено назавжди, враховуючи, як саме його не помітили…​ Пасі рушив до воріт, Інґелбі доволі далеко від нього…​

Колись давно, в іншій ері, а може й в іншому світі, професор Квірел взяв на себе зобовʼязання, щоб кубок гуртожитків отримав Слизерин чи Рейвенклов. Чи, можливо, якимось чином, обидва ці гуртожитки. Було обіцяно здійснення трьох бажань. Наразі, видавалося, перспективи є у двох з трьох.

Судячи з поточних результатів, Гафелпаф випереджав другого претендента на кубок гуртожитків приблизно на пʼятсот очок завдяки старанності гафелпафців, а також тому, що вони трималися від неприємностей подалі. Виявилося, що професор Снейп стратегічно знімав був чимало очок з гафелпафців протягом, ем, приблизно сімох останніх років. Слизеринці — незмінні переможці протягом сімох років, досі мали перевагу через певну щедрість у отриманні очок від вихователя їхнього гуртожитку. Цього було достатньо, щоб вони йшли ніс у ніс з гуртожитком Рейвенклов — домом академічних досягнень. Ґрифіндор плентався в останньому місці, як і годилося гуртожитку неконформістів. Ґрифіндор мав ті ж риси, що й Слизерин, коли йшлося про навчання та пустощі, але не мав переваги від професора Снейпа. Навіть звитяга Фреда з Джорджем ледве дала змогу вийти ґрифіндорцям з мінуса.

Гуртожитки Рейвенклов та Слизерин мали отримати купу очок звідкілясь, якщо вони хотіли наздогнати Гафелпаф протягом двох днів.

Наскільки було відомо, професор Квірел анічогісіньки не зробив, щоб отримати очевидний результат. Усе відбувалося саме собою, адже один самотній професор Гоґвортсу викладав був учням винахідливий пошук рішень.

Останній матч року був між Рейвенкловом та Слизерином. Раніше цього року Ґрифіндор ішов попереду, проте це випередження зникло, коли їхній новий ловець, Емет Шеар, впав з можливо несправної мітли протягом другої гри. Це також призвело до деяких поспішних перепланувань решти ігор.

Ця остання гра року не завершиться, доки не буде впіймано снич.

Очки квідичу напряму додаються до очків гуртожитків.

І, уявляєте, сьогодні, видавалося, слизеринський та рейвенкловський ловці просто не…​ могли…​ впіймати…​ снич.

 — СНИЧ БУВ ФАКТИЧНО В ТЕБЕ ПЕРЕД НОСОМ, СЛІПЕ ДУРИЛО!

 — Слідкуйте за словами, містере Джордан, або я припиню вашу участь у грі! Хоча це було жахливо зіграно, визнаю.

А Гаррі мав визнати, що Лі Джордан та професорка Макґонеґел були чудовою комедійною командою, з Джорданом у ролі блазня та професоркою Макґонеґел в ролі суворої жінки. Тепер Гаррі було дещо прикро, що він пропустив решту матчів квідичу. Він раніше не знав про цю сторону професорки Макґонеґел.

Кількома рядами нижче від Гаррі була гафелпафська секція квідичних трибун. Там маячила масивна фігура Седрика Діґорі. Супергафелпафець споглядав останнє повітряне зіткнення Чо Чанґ з Теренсом Гізом гострим оком чарівника, що був не лише ловцем, а й непоганим квідичним капітаном.

 — Рейвенкловська ловчиня новенька, — сказав Седрик. — Але Гіз — семикласник. Я грав проти нього. Він кращий за це.

 — Гадаєш, це стратегія? — спитав хтось із сусідніх до Седрика гафелпафців.

 — Це мало б сенс, якби Слизерину потрібні були додаткові очки, щоб отримати кубок з квідичу, — відповів Седрик. — Але Слизерин і так вже попереду. Що вони собі думають? Вони щойно могли виграти!

Гра почалася о шостій дня. Зазвичай гра тривала б десь до сьомої, і тоді був би час іти на вечерю. Липень у Шотландії дарував чимало сонячного світла. Сонце не зайде до десятої.

Згідно з годинником Гаррі, була восьма година шість хвилин, коли слизеринці отримали чергові 10 очок, рахунок становив 170:140, і тоді Седрик Діґорі схопився на ноги й вигукнув:

 — От негідники!

 — Ага! — крикнув маленький хлопець поряд з ним, і собі підскочивши на ноги. — Та за кого вони себе мають, забивати мʼяча?

 — Та ні! — заволав Седрик Діґорі. — Вони…​ вони хочуть вкрасти в нас кубок!

 — Але ж ми й так не мали шансів на…​

 — Та не кубок з квідичу! Кубок гуртожитків!

Ця думка поширилася, навколо лунали розлючені зойки.

Це було сигналом для Гаррі.

Гаррі ввічливо попросив відьму-гафелпафку ліворуч від себе та іншого гафелпафця над собою, трохи посунутися. Тоді він витягнув з капшучка величезний сувій і розгорнув його у полотнище заввишки в два метри, і той застигнув посеред повітря. Чари наклала була шестикласниця-рейвенкловка, що була загальновідома тим, що знала про квідич ще менше за Гаррі.

Величезними блискучими пурпуровими літерами було написано:

ПРОСТО КУПІТЬ ГОДИННИКА

2:06:47

Під написом було зображення сничу, поверху якого мигтів червоний хрест.

* * *

Секунда, за секундою, за секундою лічив таймер.

Час ішов, і ледь не всі гафелпафці вирішили присісти поряд з полотнищем Гаррі.

Коли гра не завершилася о девʼятій, приєдналося чимало ґрифіндорців.

Коли сонце сіло, і Гаррі вже потрібен був «Лумос» для читання — він припинив стежити за грою вже давно, — помітна кількість рейвенкловців зрадили патріотизм на користь розуму.

І професорка Сіністра.

І професорка Вектор.

І, коли почали вигулькувати зірки, професор Флитвік.

Вирішальна фінальна квідична гра року…​ тяглася далі.

* * *

Чого Гаррі не продумав, коли вирішив був це зробити, так це того, що він стирчатиме тут — Гаррі поглянув на годинник — об одинадцятій годині чотири хвилини ночі. Гаррі перечитував підручник трансфігурації шостого класу. Точніше, він тримав розгорнуту важку книжку, світив на неї маґлівським ліхтариком і виконував одну з вправ. Минулого тижня, коли випускники-рейвенкловці обговорювали результати своїх НОЧІ, Гаррі підслухав був про заняття з трансфігурації старших класів, що потребували «вправ формування», які вимагали більше контролю та точних думок, ніж грубої сили. Тоді Гаррі одразу вирішив їх вивчити, і сильно вдарив себе по лобі за те, що раніше не прочитав усі підручники старших класів. Професорка Макґонеґел схвалила намір Гаррі опанувати вправи формування, що керують тим, як трансфігурований обʼєкт отримує кінцеву форму. Наприклад, трансфігурувати перо так, щоб спочатку ріс стрижень, а потім борідки. Гаррі виконував подібну вправу з олівцями: спочатку нарощував графіт, потім дерево навколо, і, нарешті, ґумку на верхівці. Як Гаррі й підозрював, фокусування уваги та магії на певній частині трансфігурації скидалося на ментальний самоконтроль, що був потрібен при частковій трансфігурації, яку навіть можна було використати для отримання схожого ефекту, якщо частково трансфігурувати лише зовнішні шари обʼєкта. Втім, за допомогою вправ формування досягти цього було значно легше.

Гаррі завершив поточний олівець та поглянув на гру, що була, перевірка, досі неймовірно нудною. Лі Джордан коментував із понурою огидою:

 — Ще десять очок…​ ура…​ гіп-гіп…​ і тепер хтось знову отримав квафел…​ спитайте, чи не начхати мені, хто саме.

Майже ніхто на трибунах більше на гру не зважав, бо всі ніби відкрили для себе новий та значно цікавіший спорт: дебати щодо того, як виправити правила кубка гуртожитків та/або квідич. Суперечка стала настільки палкою, що професори навколо ледве втримували всіх від прямої сутички. На жаль, у цій суперечці було значно більше за дві сторони. Якісь кляті нишпорки пропонували розумні на перший погляд альтернативи тому, щоб цілковито позбутися снича, через це голоси могли розділитися й мить для реформи могла бути втрачена.

Тепер вже Гаррі розумів, що непогано було б, якби Драко розгорнув власне полотнище зі слизеринського боку стадіону з написом «СНИЧІ ЧУДОВІ», щоб чітко означити полярність дебатів. Гаррі вже обвів очима всю слизеринську секцію трибун, але не зміг ніде помітити Драко. Северус Снейп, що також міг достатньо співчувати його меті, щоб зіграти лиху опозицію, також ніби був відсутній.

 — Містере Поттер? — пролунав поряд голос.

Поряд із сидінням Гаррі стояв низенький, але старший гафелпафець. Гаррі ще ніколи з ним не розмовляв. Тепер той простягнув чистий пергаментний конверт з восковою печаткою нагорі. Печатка також була чистою — без відтиску.

 — Що це? — спитав Гаррі.

 — Та це ж я, — сказав хлопець. — З конвертом, який ти мені дав. Я знаю, ти сказав з тобою не розмовляти, але…​

 — Тож не розмовляй зі мною, — відрубав Гаррі.

Хлопець кинув конверт Гаррі та пішов, ображений. Гаррі від цього трохи пересмикнуло, та, напевно, це було правильне рішення, враховуючи темпоральні проблеми…​

Гаррі розірвав порожню печатку й витягнув вміст конверта. Це був пергамент, а не маґлівський папір, якого очікував Гаррі, але почерк був його, хоча написано було пером, а не ручкою. Текст був таким:

Стережися сузірʼя,

і допоможи спостерігачеві зірок.

Будь непомічений союзниками життєжерів,

мудрецем та людьми з хорошими намірами.

Шість та сім у квадраті,

у забороненому та до дідька ідіотському місці.

Гаррі швидко це все запамʼятав, а тоді склав аркуш знову й поклав до мантії із гучним видихом. «Стережися сузірʼя», серйозно? Гаррі очікував, що загадка від себе собі мала б бути легшою для розвʼязання…​ хоча частини були очевидними. Ясно, що майбутній-Гаррі хвилювався, чи не перехоплять цей лист, і хоча поточний Гаррі не подумав би назвати місцевих аврорів «тими, хто співпрацює з дементорами в Азкабані», можливо, це був найкращий метод записати «аврор», щоб ніхто з можливих читачів пергаменту не зміг цього зрозуміти. Переклад з парселмови ідіоми, яку він використав був під час пригоди з Азкабаном…​ ну, це спрацювало.

У записці стверджувалося, що професорові Квірелу потрібна допомога, що хай що коїться, треба лишатися непоміченим аврорами, Дамблдором, Макґонеґел та Флитвіком. Позаяк часоворот уже було задіяно, очевидним рішенням було піти в туалет, переміститися в минуле і повернутися до гри одразу після того, як пішов з неї.

Гаррі підвівся з місця, та завагався. Його гафелпафська сторона щось розповідала про те, як можна лишати ескорти аврорів, нічого не сказати професорці Макґонеґел, і хвилювалася, чи майбутній я не був просто дурним.

Гаррі знову розгорнув пергамент та поглянув на текст ще раз.

Якщо прочитати уважніше, віршик-загадка не стверджував, що Гаррі не можна взяти з собою нікого. Драко Мелфой…​ можливо, його не було на грі, бо майбутній Гаррі, кілька годин тому, взяв Драко з собою для підтримки? Але це не клеїлося купи, не було особливої переваги для безпеки, якщо взяти з собою ще одного першокласника…​

…​Драко Мелфой звісно прийшов би, хай як він особисто ставиться до квідичу, щоб подивитися на те, як слизеринці виривають кубок гуртожитків. Невже з ним щось сталося?

Раптом Гаррі вже не відчував втоми.

Дрібка адреналіну почала здійматися в Гаррі, але ні, цього разу не буде, як було з тролем. Повідомлення сказало Гаррі, коли треба прибути. Гаррі не запізниться, не цього разу.

Гаррі поглянув на Седрика Діґорі, що вертів головою, і явно не міг вирішити, кого треба підтримувати: купку рейвенкловців, які доводили, що снич мусить лишитися через традиції і що правила — це правила, та зграйкою гафелпавців, які стверджували, що нечесно ловцю бути важливішим за інших гравців.

Седрик Діґорі був чудовим тренером дуелей для Гаррі й Невіла, і Гаррі гадав, що підтримував з ним хороші стосунки. Що важливіше, учень, що ходив буквально на всі необовʼязкові заняття, мав бути власником часовороту. Можливо, Гаррі міг спробувати залучити Седрика й повернутися в часі разом з ним? Супергафелпафець — хороша додаткова паличка в будь-якій складній ситуації…​

* * *

Пізніше, і раніше:

Тепер годинник Гаррі показував одинадцяту вечора й сорок пʼять хвилин, що означало шосту й сорок пʼять хвилин після повернення в часі на пʼять годин.

 — Вже час, — прошепотів Гаррі порожньому повітрю й рушив коридором на четвертому поверсі, після головних сходів праворуч.

«Заборонене місце» зазвичай означало б Заборонений ліс. Так, напевно, і мав би вирішити той, хто міг перехопити повідомлення. Але Заборонений ліс величезний, і в ньому є кілька відомих місць. Немає явної точки Шеллінга для зустрічей, чи якоїсь явної події, в яку треба втрутитися.

Але коли додати модифікатор «до дідька ідіотське», то лише одне заборонене місце в Гоґвортсі відповідало опису.

Тож Гаррі став на заборонений шлях, яким, за чутками, уже пройшлися всі ґрифіндорці-першокласники. Коридор на четвертому поверсі праворуч. Таємничі двері, за якими була низка кімнат, сповнених небезпечними та потенційно летальними пастками, що з ними не до снаги впоратися нікому, а тим паче першокласникам.

Сам Гаррі не знав, що за пастки на нього чекали. З чого, якщо подумати, випливало, що учні після проходу коридором на диво сумлінно не розголошували загадку іншим. Може там був знак «Не розповідайте нікому, будь ласка, щиро ваш директор Дамблдор». Гаррі знав лише, що зовнішні двері може відчинити «Алогомора», і що в останній кімнаті було магічне дзеркало, що показує якусь вкрай приємну глядачеві ситуацію, що, напевно, було головним призом.

Коридор на четвертому поверсі освітлювало тьмяне синє сяйво, що лилося ніби нізвідки, арки обвивало павутиння, ніби коридор не використовували століттями, а не лише останній рік.

Гаррі наповнив капшучок корисними маґлівськими речами, корисними чаклунськими речами — усім, що могло бути сюжетним предметом. (Гаррі попросив був професорку Макґонеґел порекомендувати когось, хто може розширити обʼєм капшучка, та вона просто зробила це сама.) Гаррі застосував чари, що їх він навчився під час битв, щоб окуляри приклеїлися до обличчя, хай як рухалася його голова. Гаррі оновив трансфігурації, які він підтримував: і крихітний самоцвіт на персні руки, і іншу, на випадок, якщо він знепритомніє. Він не те, щоб був буквально готовим до будь-чого, але він був таким готовим, яким тільки міг.

Пʼятикутні плитки підлоги під черевиками Гаррі зникали за його спиною, ніби майбутнє, що ставало минулим. Вже була майже шоста й сорок девʼять хвилин — «шість, і сім у квадраті». Очевидно, якщо ви думаєте маґлівською математикою. Інакше не так вже й очевидно.

Коли Гаррі вже збирався завернути за ріг, щось відчула його підсвідомість, і він почув тихий голос.

 — …​розумна людина…​ зачекала б…​ доки інший певний професор піде…​

Гаррі спинився, тоді якомога тихіше прокрався вперед, не завертаючи за ріг, він намагався ліпше розчути голос професора Квірела.

Почувся гучніший кашель, а тоді ледь чутний голос знову залунав з-за рогу:

 — І якщо вона тоді…​ теж піде…​ — промурмотів голос, — то може вважати…​ що ця остання гра…​ буде найліпшим відволіканням…​ що станеться цього року…​ і передбачуваним відволіканням. Тож я спостерігав…​ хто з важливих людей…​ буде відсутній на грі…​ я побачив, що немає директора…​ та наскільки свідчить моя магія…​ він може бути в іншій…​ сфері дійсності…​ також я помітив твою відсутність…​ тож вирішив піти туди…​ де ти. Ось що я тут роблю…​ а…​ що робиш тут ти?

Гаррі ледве дихав, і уважно слухав.

 — І як же ти дізнався, де я? — протягнув голос Северуса Снейпа, настільки гучніший, що Гаррі ледь не підстрибнув.

Короткий смішок-кашель.

 — Перевір паличку…​ на Слід.

Северус щось промовив псевдолатиною, а тоді:

 — Ти посмів торкнутися моєї палички? Як ти посмів?

 — Ти підозрюваний…​ як і я…​ тож твоє награне обурення марне…​ хай як воно чудово виконане…​ тепер скажи мені…​ що ти тут робиш?

 — Я маю спостерігати за цими дверима, — почувся голос професора Снейпа. — І я попрошу тебе відійти від них подалі!

 — Хто тобі дав право…​ наказувати мені…​ мій товаришу-професоре?

Запала коротка мовчанка.

 — Ну як же, директор, — солодко відповів Северус Снейп. — Він наказав мені спостерігати за цими дверима під час квідичного матчу, і, як професор, я маю підкорятися його примхам. Я про це повідомлю Раду опікунів пізніше, та наразі я роблю, що мушу. А тепер іди собі, як і бажає директор.

 — Що? І я маю повірити…​ що ти кинув своїх слизеринців…​ під час найважливішої для них…​ гри року…​ та прибіг мов собака…​ на перше ж слово Дамблдора? Це…​ маю сказати…​ цілком вірогідно. Та все одно…​ гадаю, буде мудро…​ якщо я сам поспостерігаю за тобою…​ доки ти спостерігаєш за цими чудовими дверима.

Почувся шелест одягу й легке гупання, ніби хтось різко сів на підлогу, а може й упав.

 — О, та заради Мерліна…​ — тепер Северус Снейп видавався роздратованим. — Вставай, ти!

 — Ба…​ бла…​ а…​ ба…​ бла…​ — сказав професор із захисту в режимі зомбі.

 — Вставай! — сказав Северус Снейп, а тоді почувся легкий удар.

Допоможи спостерігачеві зірок…​

Гаррі вийшов з-за рогу, хоча, можливо, він зробив би це й без міжчасового повідомлення. Професор Снейп що, просто копнув професора Квірела? Це було б сміливим вчинком, навіть якби професор Квірел помер, і його вже поховали.

Двері із заокругленим верхом з темного дерева були вставлені в камʼяну арку — посеред припорошених мармурових цеглин Гоґвортсу. Там, де маґли розташували б дверну ручку, був лише металевий держак; не було видно ані замка, ані шпарини для ключів. З обох боків на стіні горіло по смолоскипу, заливаючи все поперед себе зловісним оранжевим промінням. Коло дверей стояв майстер зіллєваріння у звичній заплямованій мантії. Поряд з дверима, ліворуч від них під оранжевим смолоскипом лежало повалене на підлогу, сперте на стіну тіло професора Квірела. Його очі роздивлялися навколо, і ніби блимали — в них була то свідомість, то порожнеча.

 — Що, — почав майстер зіллєваріння, він нависав над Гаррі, — ти тут робиш, Поттере?

Судячи з виразу обличчя й тону, майстер зіллєваріння був вкрай розлючений появою Гаррі. І безперечно не був одним з учасників таємних нарад, на жодну з яких не запрошували професора із захисту.

 — Я не певен, — сказав Гаррі. Він не певен був, яку роль має грати, і у відчаї вирішив бути просто чесним. — Гадаю, напевно, я мав приглядати за професором із захисту.

Майстер зіллєваріння холодно на нього дивився.

 — Де твій супровід, Поттере? Учням заборонено вештатися цими коридорами самим!

Розум Гаррі цілковито спорожнів. Гра розгорталася, та ніхто не повідомив йому правил.

 — Я не певен, як на це відповісти…​

На лиці професора Снейпа майнув холодний вираз.

 — Може мені покликати аврорів, — сказав він.

 — Стійте! — випалив Гаррі.

Рука майстра зіллєваріння завмерла над мантією:

 — Чому?

 — Я…​ я просто гадаю, що не варто їх кликати, напевно…​

Паличка блискавично опинилася в руці майстра зіллєваріння:

 — Нулус конфундіо!

Чорний струмінь вилетів та вдарив Гаррі — влучив прямо в тому напрямку, куди Гаррі намагався ухилитися. Далі було вимовлено ще чотири закляття зі словами на кшталт «Багатозіліус» та «Метаморфус». На ці закляття Гаррі вже ввічливо й спокійно стояв.

Коли жодне з них нічого не виявило, очі Северуса Снейпа зблиснули темрявою, що видавалася щирою.

 — Пропоную, — мʼяко сказав майстер зіллєваріння, — розʼяснити свої дії, Поттере.

 — Я не можу себе розʼяснити, — сказав Гаррі. — У мене немає Часу, ще ні.

Гаррі дивився просто в очі майстра зіллєваріння, коли казав слова «себе» і «час», розширював власні очі в спробі передати ключову інформацію, і майстер зіллєваріння завагався.

Гаррі відчайдушно намагався зрозуміти, хто кого вдає. Позаяк професор Квірел не був посвячений у таємниці Дамблдора, Северус вдавав лихого майстра зіллєваріння Гоґвортсу, якого сюди направив директор…​ і якого міг і справді направити Дамблдор, але, можливо, і ні…​ але професор Квірел або вважав, або вдавав, що вважає, що хтось має спостерігати за професором Снейпом…​ а самого Гаррі сюди направив майбутній Гаррі, і він гадки не мав, чому…​ і чому вони всі стояли поряд із забороненими дверима директора взагалі?

А тоді…​

За спиною Гаррі…​

Почулися нові кроки — часті й від багатьох людей.

Професор Снейп штрикнув паличкою повітря, тоді з неї полилася темрява, що окутала професора із захисту там, де він лежав.

 — Глушилято, — прошипів майстер зіллєваріння. — Містере Поттер, якщо ви мусите бути тут, сховайтеся! Надягніть плащ-невидимку! Я маю охороняти ці двері на випадок, якщо він прийде. Сталося…​ заворушення з метою витягти директора зі школи, він гадає…​

 — Хто…​

Северус широким кроком підійшов та стукнув паличкою по голові Гаррі. Тоді було відчуття, ніби по ньому стікає яйце, що розбили над його головою, — відчуття чарів розілюзнення. Тоді зникли руки Гаррі, а потому й решта його тіла.

Темрява навколо стіни розсіялася, мов туман, і на підлозі знову стало видно тіло професора із захисту, той мовчав.

Гаррі навшпиньки відійшов, а тоді розвернувся, щоб спостерігати.

Кроки наблизилися й завернули за ріг…​

 — Що ви тут робите? — пролунало водночас кілька криків.

Три мантії із зеленим оздобленням Слизерину та одна — з жовтим Гафелпафу. На сцену вийшли Теодор Нот, Дафна Ґрінґрас, Сьюзен Боунз та Трейсі Девіс.

 — Де, — із накопиченою люттю проказав Снейп, — ваш супровід, діти? За першокласниками завжди мають наглядати шести- або семикласники! Особливо за вами!

Теодор Нот підвів руку.

 — Ми, ем…​ — сказав він. — Ми вирішили провести те, що Легіон Хаосу називає вправою з «командотворення». Розумієте, ми щойно збагнули, що жоден з нас ще не проходив заборонену кімнату директора, а часу лишилося мало…​ і Гаррі Поттер схвалив це, професоре, зокрема він сказав, що саме ви не маєте втручатися.

Северус Снейп поглянув туди, куди прокрався Гаррі Поттер. На його брові ніби збирався шторм, темна лють палахкотіла в очах.

Я…​ можливо? На часовороті Гаррі лишилася ще година, тож це було можливим.

 — Гаррі Поттер не має на це повноважень, — оманливо лагідним тоном сказав майстер зіллєваріння. — Розʼясніть свої дії, негайно.

 — Серйозно? — спитала Сьюзен Боунз. — Ні, серйозно? Ви кажете професорові Снейпу, що Гаррі Поттер схвалив місію, ось це ви називаєте блефом? — юна гафелпафка обернулася до професора Снейпа й промовила на диво твердим тоном: — Професоре, ось правда, і це невідкладно. Драко Мелфой зникнув, і ми вважаємо, що він пішов туди…​

 — Якщо містер Мелфой зникнув, — сказав професор Снейп, — чому про це не повідомили аврорів?

 — Через…​ через причини! — крикнула Дафна Ґрінґрас. — Немає часу, ви маєте нас пропустити!

Тепер голос професора Снейпа набув найвищої сардонічності:

 — Ідіоти, ви що, вбили собі в голову, що це у вас якась пригода? Ну, ви помилилися. Запевняю вас, що містер Мелфой не проходив цими дверима.

 — Ми гадаємо, що в містера Мелфоя є плащ-невидимка, — швидко сказала Сьюзен Боунз. — Чи памʼятаєте ви, щоб двері відчинялися без видимих причин?

 — Ні, — відповів майстер зіллєваріння. — А тепер ідіть звідси. Сьогодні це місце недоступне.

 — Це ж Дамблдорів заборонений коридор, — заторохтіла Трейсі. — Сам директор сказав, що сюди нікому не можна. За кого ви себе маєте, теж це забороняти?

 — Міс Девіс, — сказав майстер зіллєваріння, — вам треба припинити спілкування з ґрифіндорцями, особливо з тими, яких звуть Лаванда Браун. І якщо ви й досі тут будете за хвилину, я підготовлю папери із запитом переведення вас до їхнього гуртожитку.

 — Ви не посмієте! — заверещала Трейсі.

 — Гм, — сказала Сьюзен Боунз, її лице було напруженим від зосередженості. — Професоре Снейп, а ви інколи відчиняєте двері самі, щоб перевірити, чи є хтось всередині?

Професор Снейп заклякнув на місці. Тоді крутнувся й поклав правицю на металеву ручку…​

Гаррі спостерігав за рукою на ручці, тож не помітив, що професор Снейп робив лівицею, аж доки не почув раптовий скрик.

 — Насправді ні, — сказав професор Снейп, що тепер тримав за комір голову Драко Мелфоя, якому важко було дихати. Решту хлопця досі приховував плащ-невидимка. — Втім, непогана спроба.

 — Що? — вигукнули Трейсі й Дафна.

Сьюзен Боунз стукнула себе по лобі:

 — Не можу повірити, що купилася на це.

 — Тож, містере Мелфой, — тихішим голосом почав професор Снейп. — Ви відправили сюди друзів обманом…​ у сподіванні, що зможете пройти крізь ці двері? І навіщо ж ви це зробили?

 — Гадаю, ми маємо довіритися йому…​ — сказав Теодор Нот. — Містере Мелфой, ми мусимо довіритися йому, він — єдиний професор, що стане на нашу сторону!

 — Ні! — зарепетувала голова Драко посеред повітря, де професор Снейп досі тримав його за комір. — Не кажи нічого! Спинися!

 — Ми маємо ризикнути! — крикнув Теодор. — Професоре Снейп, містер Мелфой нарешті розібрався, що коїлося протягом року, і чому…​ Дамблдор хоче відібрати філософський камінь в Ніколаса Фламеля! Бо Дамблдор вважає, що ніхто не має бути безсмертним! Тому Дамблдор намагався переконати Фламеля, що Темний Лорд повернувся, і йому потрібен цей камінь, щоб повноцінно оживити себе, і попросив Фламеля віддати йому камінь, та Фламель відмовився й натомість поклав камінь у магічне дзеркало, що зараз там внизу, і Дамблдор просто зараз вивідує, як той камінь дістати, а тоді прийде по нього, якщо ми не пройдемо перші! Дамблдор і справді стане всемогутнім, якщо отримає філософський камінь!

 — Що? — спитала Трейсі. — Раніше ти нам інше казав!

 — Це…​ — сказала Дафна. Видавалося, вона налякана, але від свого не відступить. — Це неважливо…​ Професоре Снейп, будь ласка, повірте мені. Я продивлялася книжки, що їх Герміона виписала була з бібліотеки, і вона досліджувала філософський камінь прямо перед тим, як хтось її вбив. У її записах йдеться про те, що щось небезпечне станеться, якщо камінь лишатиметься в дзеркалі задовго. Ми маємо прибрати його із замку негайно.

Сьюзен Боунз затулила обличчя обома руками.

 — Я не з ними, я прийшла просто щоб запобігти чомусь навіть дурнішому.

Северус Снейп витріщався на Теодора Нота та інших. Тоді він озирнувся на Драко Мелфоя.

 — Містере Мелфой, — протягнув майстер зіллєваріння. — Яким чином ви викрили задум Дамблдора?

 — Я зробив ці висновки на базі свідчень! — промовила голова Драко Мелфоя.

Професор Снейп різко повернув голову до Теодора Нота:

 — Як же ви збиралися отримати камінь з магічного дзеркала, що нібито міг перешкодити самому Дамблдору? Відповідай зараз же!

 — Ми планували взяти все дзеркало цілком та надіслати його Фламелю, — сказав Теодор Нот. — Нам же не потрібен сам камінь, ми лише хочемо спинити Дамблдора, що намагається його викрасти.

Професор Снейп кивнув, ніби щось підтвердив, тоді обернувся до інших учнів.

 — Скажіть мені, чи помічали ви, щоб хтось з інших поводився незвично? Особливо якщо в них є якийсь цікавий обʼєкт, чи вони можуть насилати закляття, що їх першокласники не мали б знати? — професор Снейп тепер вказував паличкою на Сьюзен Боунз. — Бачу, міс Ґрінґрас та міс Девіс старалися стримати погляд у ваш бік, міс Боунз. Якщо існує якесь звичайне пояснення, з вашого боку було б вкрай мудро поділитися ним негайно.

Волосся Сьюзен Боунз стало багряно-червоним, хоча обличчя в неї не змінилося.

 — Гадаю, більше немає сенсу це приховувати, — сказала вона, — бо в мене все одно випуск за два дні.

 — Подвійні відьми випускаються на шість років раніше? — спитала Трейсі Девіс. — Це нечесно!

 — Боунз — подвійна відьма? — крикнув Теодор.

 — Ні, вона — Німфадора Тонкс, метаморфомаг, — сказав професор Снейп. — Видавати себе за іншого учня — серйозне порушення правил, як вам чудово відомо, міс Тонкс. Ще не запізно виключити вас із Гоґвортсу за два дні до випуску, що буде страхітливою трагедією…​ з вашої точки зору, звісно. З моєї точки зору це буде просто померти можна як весело. А тепер скажіть мені, що саме ви тут робите.

 — Це все пояснює, — сказала Дафна Ґрінґрас. — Ем, а існує справжня Сьюзен Боунз, чи її рід вимирає, і тому ти таємно…​

Дівчина, яку неможливо було відрізнити від Сьюзен Боунз з червоним волоссям, затуляла обличчя долонею.

 — Так, міс Ґрінґрас, справжня Сьюзен Боунз існує. Вона відправляє мене лише коли ви всі от-от вплутаєтеся в неймовірну халепу. Професоре Снейп, я тут через те, що через відсутність Драко Мелфоя вони всі наполягали на спробі знайти його, замість того, щоб покликати аврорів. Через причини, на пояснення яких не було часу, що, як я тепер розумію, було маячнею. Але юні учні не мають бути самі, їх мають завжди супроводжувати шести- або семикласники. І тепер ми знайшли Драко Мелфоя та можемо піти назад. Будь ласочка? Доки це все не стало ще більш сміховинним?

 — Що, заради Мерліна, тут відбувається?

 — А, — сказав професор Снейп, що й далі не відводив палички від червоноволосої не-Сьюзен Боунз, друга рука досі тримала за комірець голову Драко Мелфоя без тіла, поряд з розпластаним на підлозі професором із захисту. — Професорка Спраут, як я розумію.

 — Усе не так, як здається, — видала Трейсі Девіс.

Низенька, пухкенька професорка гербалогії примчала до них. Вона вже тримала паличку в руці, хоча ні на кого її не направляла.

 — А я навіть не знаю, чим це все здається! Опустіть палички, усі ви, просто зараз! Включно з вами, професоре!

Відволікання уваги. Раптово ясно спало на думку Гаррі. Хай що він наразі спостерігає, доки стоїть невидимий подалі від усіх дій, насправді відбувалося не це, це не була справжня нить історії, це все підлаштували. Прибуття професорки Спраут порушило призупинення недовіри Гаррі. Такі речі не траплялися просто заради комедійного збігу. Хтось навмисно роздмухував весь цей хаос, але навіщо?

Гаррі дуже сподівався, що не повернувся в часі й сам не став причиною цього, бо це вкрай скидалося на те, що він може зробити.

Северус Снейп опустив паличку. Інша рука розтисла комір Драко Мелфоя.

 — Професорко Спраут, — сказав майстер зіллєваріння, — я тут за наказом директора спостерігаю за цими дверима. Решта присутніх не мають тут бути, і я прошу́ вас забрати їх звідси.

 — Так я й повірила, — кинула професорка Спраут. — Чого б це Дамблдор доручив охороняти двері до його дитячого майданчика та ще й вам? Він же явно не проти, щоб туди заходили учні, о ні, вони мають пройти й застрягнути в моїй пастці диявола! Сьюзен, дорогенька, у тебе ж є дзеркало для звʼязку, так? Поклич аврорів.

Гаррі кивнув собі. Ось для чого це. Аврори заберуть усіх присутніх через цю страшенно заплутану ситуацію, без жодних виправдань, і двері лишаться без охорони.

Але чи мав Гаррі піти до забороненого коридору сам? Чи мав спостерігати, і побачити, хто, зрештою, прийде, коли нікого тут не залишиться?

Гучний напад кахикання привернув увагу всіх до розпластаного професора із захисту.

 — Снейпе…​ слухай…​ — промовив професор із захисту між кашлем. — Чому…​ Спраут…​ тут…​

Майстер зіллєваріння опустив погляд.

 — Чари памʼяті…​ отже…​ професор…​ — і професор із захисту знову почав кашляти.

 — Що?

І перед внутрішнім оком Гаррі з кришталевою ясністю постав ланцюжок логіки — кожен крок він уже підозрював, і страхітливе усвідомлення прийшло як повторення з більшою певністю.

Хтось застосував на Герміоні чари памʼяті, щоб та повірила, ніби вбила Драко.

Лише професор Гоґвортсу здатен на це, не здійнявши тривоги.

Тож справжній злий геній — той, хто насправді за цим усім стоїть, — мав просто за допомогою виманології чи Імперіуса отримати контроль над професором.

А останньою в списку підозрюваних буде вихователька гуртожитку Гафелпаф.

Снейп крутнув головою, а професорка Спраут підвела паличку, майстер зіллєваріння впорався безмовно здійняти напівпрозорий оберіг між ними. Але блискавка з палички професорки Спраут була темно-брунатною й викликала приплив страху в Гаррі. Брунатна блискавка знищила щит Северуса, ще не торкнувшись його, і стиснула правицю майстра зіллєваріння, хоч він і встигнув відстрибнути. Професор Снейп видав притлумлений скрик, його праву руку охопила судома, і він випустив паличку.

Чергова блискавка з палички Спраут була яскраво-червоною — кольору приголомшливого прокльону, і, видавалося, яскравішала та набирала швидкість, навіть покинувши паличку. І знову Гаррі відчув острах. Це закляття кинуло майстра зіллєваріння в двері, і він нерухомо впав на підлогу.

На цей час рудоволоса-Сьюзен-Боунз мала багатошарове синє сяйво навколо себе. Вона стріляла проклін за прокльоном у професорку Спраут. Професорка Спраут ігнорувала прокльони та обвʼязала молодших учнів лозою, коли ті намагалися втекти. Крім Драко Мелфоя — той знову зникнув під плащем-невидимкою.

Не-Сьюзен-Боунз припинила накладати прокльони. Вона вирівняла паличку, глибоко вдихнула й вигукнула замовляння, що створило золоті гусені світла, що вгризлися в щит навколо професорки Спраут. Тоді професорка гербалогії озирнулася до не-Сьюзен, її очі були порожніми. Чергова купа рослинних вусиків здійнялася в повітря з-за її спини. Ці стебла мали темніше зелене забарвлення, і ніби мали власні щити.

Гаррі Поттер промурмотів ніби в порожнє повітря:

 — Атакуй Спраут. Допоможи Боунз. Без смертей.

 — Так, мій лорде, — прошепотів Лесат Лестранж під Плащем невидимості Гаррі, і присутність слизеринця-пʼятикласника рушила в бік бою.

Гаррі поглянув на власні руки, і з неприємним здивуванням виявив, що чари розілюзнення втратили повноту. У повітрі відчувалися викривлення щоразу, як Гаррі рухався…​

Гаррі повільно відступив назад, підійшов до рогу й пірнув за прихисток стіни. Тоді він дістав дзеркальце звʼязку…​ що було порожнім та заблокованим. Звісно. Гаррі левітацією підняв дзеркальце так, щоб бачити, що відбувається за рогом, і почав спостерігати за…​ відволіканням? Що відбувається, чому?

Професорка Спраут та псевдо-Сьюзен-Боунз не спиняли дуелі — спалахи світла проти листя. А тоді сліпуче-зелений проклін вищого свердла виникнув посеред повітря та знищив половину зовнішнього шару щитів професорки Спраут. Професорка гербалогії озирнулася й вистрелила широким потоком жовтого в напрямку, з якого зʼявився проклін свердла, але закляття ніби ні у що не влучило.

Жовте полумʼя, сині фігури, темно-зелені вусики рослин та вихор пурпурових пелюсток…​

Лише коли професорка Спраут почала створювати дуги малинового кольору навсібіч, одне з малинових лез впіймало щось посеред повітря. Плащ невидимості не приховав, як малинова дуга була поглинута й зникла. Присутність Лесата під Плащем невидимості впала на підлогу.

Це дало достатньо часу не-Сьюзен-Боунз, щоб постояти спокійно, відновити дихання, та прокричати щось, що викликало чергову хвилю жаху в Гаррі. Виникла біла іскра, що пролетіла наскрізь всі щити професорки Спраут, крізь її обладунки-рослини, і та впала.

Не-Сьюзен-Боунз опустилася на коліна, вона хапала ротом повітря, її мантія була просякнута потом.

Вона роззирнулася довкола: повсюди валялися приголомшені чи звʼязані лозою тіла́.

 — Що, — вимовила не-Сьюзен. — Що. Що. Що.

Відповіді не було. Оплутані рослинністю професорки Спраут жертви не рухалися, проте, ніби, дихали.

 — Мелфою…​ — сказала Сьюзен з рудим волоссям, що досі важко дихала. — Драко Мелфой, де ти? Ти тут? Викликай уже аврорів! Клятий Мерліне…​ Гоменум Ревеліо!

І Гаррі знову став видимий, він дивився в дзеркало на Драко Мелфоя, що був напіввидимий, його плащ-невидимка мерехтів. Він стояв за спиною не-Сьюзен, і направляв паличку в прогалину в синьому мерехтінні щитів не-Сьюзен.

Розум Гаррі ніби ривками стрибав від прозріння до прозріння: надто повільно і водночас надто швидко. Гаррі навіть не встиг рота розкрити, щоб набрати повітря для крику.

стережися сузірʼя

є таке сузірʼя — «Дракон», латинською «Draco»

якщо ти здатен контролювати професора, то можеш контролювати й учня

 — На землю! — крикнув Гаррі, та було запізно — блискавка червоного світла влучила прямо в потилицю не-Сьюзен, і та впала на підлогу.

Гаррі вийшов з-за рогу й сказав:

 — Сомніум Сомніум Сомніум Сомніум Сомніум Сомніум.

Дарко Мелфой повалився на землю, його плащ-невидимка й далі мерехтів.

Гаррі приділив трохи часу на відновлення дихання. Тоді сказав:

 — Закляктус!

І пересвідчився, що так, приголомшливий проклін влучив у Драко Мелфоя.

(Можна помилитися, чи справді «Сомніум» влучив. Гаррі бачив був достатньо фільмів жахів, не згадуючи вже про ту справу з Полком «Сонечко», щоб не припускатися цієї помилки знову.)

Ще трохи помізкувавши, Гаррі наклав ще один приголомшливий проклін на повалену професорку Спраут.

Гаррі стискав у руці паличку, роздивлявся сцену, важко дихав від втоми. У нього не лишилося магії, щоб викликати патронуса й передати повідомлення Дамблдорові, а він справді-справді мав би подумати про таку можливість цього разу одразу. Гаррі потягнувся до дзеркальця на підлозі, подивитися, може його тепер розблокувало.

А тоді Гаррі завагався.

Повідомлення собі наказувало не бути поміченим аврорами, а Гаррі досі не знав, що відбувається.

Професор Квірел на підлозі знову нестерпно закашлявся, дотягнувся рукою до стіни й повільно підвівся на ноги.

 — Гаррі, — прохрипів професор Квірел. — Гаррі, ти тут?

Це вперше професор Квірел назвав його на імʼя.

 — Я тут, — сказав Гаррі. Ноги бездумно несли його вперед.

 — Будь ласка, — сказав професор Квірел. — Будь ласка, в мене лишилося…​ мало часу. Будь ласка, відведи мене…​ до дзеркала…​ допоможи…​ отримати камінь.

 — Філософський камінь? — здивувався Гаррі. Він поглянув на розкидані тіла, та вже не міг бачити Драко — закляття виявлення втратило силу. — Ви гадаєте, що містер Нот мав рацію? Сумніваюся, що Дамблдор би…​

 — Не…​ Дамблдор, — ледь вимовляв професор Квірел. — Бо…​ Спраут…​

 — Я розумію, — сказав Гаррі. Якби Дамблдор за цим усім стояв, йому не було б потреби керувати розумом професора, щоб використовувати чари памʼяті.

 — Дзеркало…​ древній релікт…​ може ховати будь-що…​ камінь може бути там…​ багато людей жадають камінь…​ хтось надіслав Спраут…​

Гаррі швидко повторив:

 — Дзеркало внизу — древній релікт, що здатен приховувати речі, це одне з можливих місць, де може бути схований філософський камінь. Якщо філософський камінь у дзеркалі, то чимало людей хотіли б його отримати. Хтось із них керує Спраут, і це пояснює його мету…​ тільки…​ це не пояснює, чому цей хтось напав на Герміону?

 — Гаррі, будь ласка, — сказав професор Квірел. Тепер його дихання ставало ще важчим, Гаррі було боляче від того, наскільки повільними стали слова. — Лише це…​ може врятувати мені життя…​ і я розумію тепер…​ що не хочу помирати…​ будь ласка, допоможи.

Це якимось чином було останньою краплею.

Чомусь це вже було занадто.

Відчуття відокремлення від ситуації, що прийшло було до Гаррі, коли прибула професорка Спраут, порушене призупинення недовіри, поверталося до Гаррі. Його внутрішній критик зважував усе, ніби це була головоломка. Час прибуття, імовірність, що так багато людей опиняться коло одних дверей, відчай професора із захисту…​ вся ця ситуація видавалася нереальною. Але, можливо, в нього вийде розібратися якщо він обміркує все наперед замість того, щоб бігти на перший же поклик пригоди. Весь накопичений досвід минулого року нарешті кристалізувався у щось на кшталт загартованості боєм. Інстинкт, що народився через минулу катастрофу, підказував Гаррі, що якщо він просто стрімголов кинеться уперед, невдовзі він матиме сумну розмову, і усвідомить, що був дурним. Знову.

 — Дозвольте поміркувати, — сказав Гаррі. — Дозвольте поміркувати хвилину перед тим, як ми підемо.

Він відвернувся від професора із захисту, споглядав непритомні тіла, що застигли на підлозі в різноманітних позах. Протягом цього року він отримав стільки підказок до головоломки, що, можливо, все стане на свої місця, щойно він обміркує цю останню підказку…​

 — Гаррі…​ — ледве прошепотів професор із захисту. — Гаррі, я помираю…​

Одна додаткова хвилина не може ні на що вплинути в нього був ЦІЛИЙ РІК хвороби це МАЛОЙМОВІРНО щоб його життя чи смерть залежали саме від цієї хвилини хай там що сталося з Герміоною…​

 — Та знаю я! — сказав Гаррі. — Я міркуватиму швидко!

Гаррі розглядав тіла й почав міркувати. Не було часу на сумніви, на розгляд, жодних гальм та сумнівів, просто бери перші ліпші думки й слідуй за ними…​

Гаррі ледве усвідомлював, як фрагменти абстрактних думок виникали в його розумі, евристики для розвʼязання задачі, які не було часу озвучити словами. Без слів вони виникали й зникали, щоб обʼєктивно поставити задачу.

…​що саме мене спантеличує…​

…​що здається найнеймовірнішим у ситуації, з того й треба починати розгляд задачі…​

…​прості пояснення імовірніші, прибирай окремі малоймовірності, що мають бути введені…​

Професор Снейп уже був тут, коли прибув професор Квірел, тоді прибув Гаррі (за допомогою часоворота), тоді шукачі пригод прибули, і було виявлено Драко (один з шукачів пригод), тоді зʼявилася професорка Спраут.

Надто багато людей зʼявилися синхронно, а це було занадто для збігу, це було малоймовірно, щоб так багато груп людей зʼявилися в одному місці протягом пʼяти хвилин, мали існувати якісь приховані звʼязки.

Назвімо того, хто керував Спраут, злим генієм, що наказав накласти чари памʼяті Герміоні. Злий геній надіслав Спраут.

Професор Снейп казав був, що директор направив його охороняти двері після якогось заворушення. Якщо злий геній влаштував був це для відволікання, то це пояснювало й появу Северуса.

Гаррі вже не був певен, що Драко був під контролем злого генія, ця гіпотеза спала йому на думку в розпалі битви, Драко міг просто хотіти позбутися не-Сьюзан, щоб ніхто не заважав йому пройти в коридор…​

Ні, треба думати не так, розверни все, спробуй пояснити вчасну появу Драко та його компанії шукачів пригод, слідуй за гіпотезою, отже гаданий злий геній надіслав і Драко чи спричинив його прихід.

Це розʼяснювало три появи.

Гаррі прийшов через повідомлення собі, де було сказано, що робити. Це можна списати на переміщення в часі.

Лишався лише професор із захисту, що сказав був, що він прийшов за Снейпом, тільки от насправді це не видавалося адекватною причиною появи професора Квірела. Спантеличення Гаррі не зменшувалося, тож, можливо, злий геній також влаштував прихід професора Квірела якимось чином і навіть організував переміщення Гаррі в часі.

Розум Гаррі спинився — він не знав, що можна далі з цього зробити.

Не було часу тупо стояти на місці.

Без затримки чи гальм розум Гаррі підійшов до задачі з іншого кута.

Професор Квірел стверджував, що керування професором Гоґвортсу було потрібно, щоб професор наслав чари памʼяті на Герміону, отже злий геній, що керує професоркою Спраут підставив, а тоді вбив Герміону, тож контролер професорки Спраут мав докладну інформацію про Гоґвортс і, можливо, особисту зацікавленість у Хлопчику-Що-Вижив та його друзях.

Нарешті розум Гаррі видав доречний спогад: як Дамблдор казав, що найширша дорога Волдеморта до життя прихована в Гоґвортсі слідуй за гіпотезою тож засіб для воскресіння — схований у дзеркалі філософський камінь чому Дамблдор поставив дзеркало в коридорі, яким можуть пройти навіть першокласники ні начхай на це питання це зараз неважливо і професор Квірел сказав був, що філософський камінь має сильні властивості для зцілення, тож це теж збігається.

Але якщо в дзеркалі було сховано філософський камінь, щоб вберегти його від Темного Лорда, це означало, що дзеркало також містило те єдине, що може врятувати життя професора із захисту…​

Розум Гаррі спробував завагатися, заплющити очі, відчуття раптового побоювання, коли він збагнув, до чого все йде.

Але не було часу на вагання.

…​і це також було занадто для збігу, надто малоймовірно, якщо ваш розум не готовий був сприйняти це просто як неймовірний виверт сюжету, ніби ви в казці.

Чи міг гаданий Темний Лорд також маніпулювати професором Квірелом, щоб той дізнався про бажаний порятунок саме вчасно, щоб Гаррі з професором Квірелом дістали засіб воскресіння із дзеркала, що може навіть не бути філософським каменем, а тоді аватар Темного Лорда зʼявиться й відбере це в них, тоді це пояснило б усі синхронності та прибрало будь-які збіги.

Чи може професор Квірел від початку знав, що єдина річ, що здатна врятувати йому життя, захована в цьому дзеркалі, і саме тому він погодився викладати захист у Гоґвортсі, і тепер він нарешті намірився його отримати, але навіщо ж тоді чекати, доки йому не буде так погано, та й чому тоді Спраут зʼявилася водночас з Квірелом…​

Розум Гаррі завагався ще сильніше.

Його внутрішнє око поглянуло туди, куди він боявся дивитися.

Послання собі допомогти спостерігачеві зірок. Я б не надіслав собі такого повідомлення, якби в майбутньому вже не зрозумів, що це правильне рішення, — можливо, послання підказувало, що треба просто зробити це…​

Він звернув увагу на дрібненьке спантеличення.

Код повідомлення на пергаменті…​ один чи два рядки видавалися неправильними, не були схожі на код, який Гаррі мав би використати…​

 — Гаррі, — прошепотів голос помираючого професора Квірела з-за спини. — Гаррі, будь ласка.

 — Я майже завершив розмірковувати, — сказав Гаррі вголос, і тоді він зрозумів, що це правда.

Розверни все.

Подивися на все з точки зору Ворога, звідти, де Ворог складає свої плани, десь у невідомому тобі місці.

У Гоґвортсі тепер аврори, і твоя мішень — Гаррі Поттер, тепер завжди напоготові. Гаррі Поттер викличе аврорів за перших ознак проблем, або надішле патронуса до Албуса Дамблдора. Якщо це загадка, одне з винахідливих рішень — це…​

…​підробити нібито повідомлення з майбутнього від Гаррі Поттера самому собі, сказати Гаррі Поттерові не кликати допомогу, назвати йому час і місце, де ти хочеш, щоб він опинився. Ціль сама обійде весь свій же захист. Навіть захист скептицизму через вищий авторитет думки майбутнього себе.

Це навіть не складно. Просто насилаєш чари памʼяті на випадкового учня, щоб той памʼятав, як Гаррі Поттер передав йому конверт та сказав передати його собі пізніше.

Ти можеш накладати чари памʼяті на учня, бо ти професор Гоґвортсу.

Ти не завдаєш собі клопоту викрасти олівець та маґлівський папір з капшучка Гаррі Поттера. Натомість ти підробляєш почерк Гаррі Поттера на чаклунському пергаменті. Ти можеш підробити почерк Гаррі Поттера, бо бачив його на обовʼязкових міністерських іспитах, які ти оцінював.

Ти називаєш Драко Мелфоя «сузірʼям», бо знаєш, що Гаррі Поттер цікавиться астрономією, а ти чарівник, і ти відвідував астрономію, і запамʼятовував назви всіх сузірʼїв. Але це не природний код, яким Гаррі Поттер сам описав би Драко Мелфоя, правильний код — «учень».

Ти називаєш професора Квірела «спостерігач зірок» та кажеш Гаррі Поттеру допомогти йому.

Ти знаєш, що «життєжери» — це «дементор» парселмовою, і гадаєш, що Гаррі Поттер вважатиме, що вони заодно з аврорами.

Ти шифруєш «6» та «49» як «шість та сім у квадраті», бо читаєш маґлівські книжки з фізики, які тобі дав Гаррі Поттер.

Хто ж ти такий?

Гаррі помітив, як почастішало його дихання і підстрибнув пульс, Гаррі сповільнив дихання знову, професор Квірел спостерігав за ним.

Якщо гіпотетично професор Квірел і є той злий геній, і він підробив був повідомлення Гаррі, то це пояснювало, як всі пʼять груп зʼявилися синхронно та подальшу комедію, і тоді професорку Спраут контролюють просто щоб дати змогу професорові Квірелу звинувачувати когось іншого за чари хибної памʼяті, коли все вляжеться.

Але навіщо професорові Квірелу ризикувати хитким союзом між Гаррі й Драко усім цим підставлянням та замахом на вбивство

(яке професор Квірел «помітив» та «упередив» нібито за допомогою чарів стеження, які він наклав на Драко)

Навіщо професорові Квірелу вбивати Герміону

(якщо його перша спроба прибрати її не спрацювала)

Якщо професор Квірел і був лиходієм, він міг збрехати про все, що стосувалося горокраксів, і, можливо, це зовсім не збіг, що єдина річ, що здатна врятувати йому життя, також є можливістю відродити Темного Лорда, а що як Темний Лорд і це влаштував якимось чином

(колись Девід Монро таємниче зникнув був, і всі вирішили, що він помер від руки Темного Лорда)

Жахливий здогад прийшов до Гаррі, щось взагалі окреме від попередніх роздумів, здогад, який Гаррі не насмілювався оформити в слова. Тільки от він та професор із захисту дечим були вкрай схожі, і підробити повідомлення з майбутнього — це саме такий винахідливий метод, до якого сам Гаррі міг би вдатися, щоб обійти захист своєї цілі…​

І тоді Гаррі нарешті збагнув те, що мало бути б очевидним від самого-самого початку.

* * *

Професор Квірел був розумний.

Професор Квірел був розумний саме в такий спосіб, як і Гаррі.

Професор Квірел був розумний цілковито так само, як темна сторона Гаррі.

Якщо спробувати здогадатися, коли Хлопчик-Що-Вижив отримав свою таємничу темну сторону, очевидним здогадом буде 31-е жовтня 1981.

* * *

І

І

І професор Квірел знав був пароль, що для Белатриси Блек ідентифікував його як Темного Лорда, і в його присутності на Хлопчика-Що-Вижив находило лиховісне передчуття, і його магія взаємодіяла з магією Гаррі в жахливий спосіб, і його улюбленим закляттям було «Авада Кедавра» і і і…​

Усвідомлення вибухнуло в Гаррі, ніби розлетілася величезна гребля, випустивши всю воду, залило весь його розум нездоланним потопом, а тоді змило все.

Була лише одна дійсність, що генерувала всі спостереження.

Якщо різні спостереження вказували на ніби несумісні речі, це означало, що про справедливу гіпотезу ви ще не подумали.

І у таких випадках, коли правильна гіпотеза нарешті спадала вам на думку, вона все впорядковувала, незважаючи на заперечення та жах, випаровувала кожен сумнів та кожну емоцію, що стояла в неї на шляху.

…​тож «Девід Монро» та «Лорд Волдеморт» — це просто була одна людина, що грала за обидві сторони Чаклунської війни, ось чому родину Монро вбили перед тим, як вони могли зустріти «Девіда Монро», — все саме так, як підозрював був Муді…​

Дійсність вляглася в єдиний відомий стан, єдиний сумісний стан речей, що логічно генерував множину спостережень.

Гаррі не підстрибнув, не змінив ритм дихання, старався не виказувати жодної ознаки жаху та агонії, що заполонила його розум.

За його спиною був Ворог, і спостерігав за ним.

 — Добре, — сказав Гаррі вголос, щойно наважився сподіватися, що його голос звучатиме нормально. Він і далі розглядав тіла, не дивився на професора Квірела, бо Гаррі не був певен у виразі свого обличчя. Гаррі підняв рукав, щоб витерти піт з чола, і старався зробити жест невимушеним. Гаррі не міг контролювати ані піт, ані калатання серця. — Ходімо діставати філософський камінь.

Гаррі треба було, щоб на одну єдину мить щось відволікло увагу по дорозі, і тоді він скористається часоворотом.

Відповіді не було.

Мовчанка затягувалася.

Гаррі повільно озирнувся.

Професор Квірел стояв струнко та посміхався.

У руці професора із захисту був чорний металевий предмет, що вказував на паличкову руку Гаррі, цей предмет той тримав як хтось, хто чудово знає, як використовувати напівавтоматичну вогнепальну зброю.

У Гаррі пересохло в горлі, навіть губи в нього затремтіли через адреналін, та він впорався сказати:

 — Привіт, Лорде Волдеморт.

Професор Квірел схвально кивнув головою та відповів:

 — Привіт, Томе Редл.

Розділ 105. Правда, ч.2

Том Редл.

Слова ніби лунали всередині голови Гаррі, спалахували якісь реакції, та швидко гасли, зламані шаблони намагалися відновитися, та марно.

Том Редл був

Том Редл — це

Загадка

Уваги Гаррі потребували більш пріоритетні справи.

Професор Квірел на нього направив пістолет.

І з якоїсь причини лорд Волдеморт досі не вистрілив.

Голос Гаррі більше скидався на квакання:

 — Що вам від мене потрібно?

 — Твоя смерть, — промовив професор Квірел, — явно не те, що я скажу, бо в мене було чимало часу, щоб тебе вбити, якби я хотів. Доленосна битва між лордом Волдемортом та Хлопчиком-Що-Вижив — це лише виплід Дамблдорової уяви. Я знаю, де будинок твоєї родини в Оксфорді, і в мене немає жодних проблем з концепцією снайперської гвинтівки. Ти помер би навіть не торкнувшись палички. Сподіваюся, це тобі зрозуміло, Томе?

 — Абсолютно, — прошепотів Гаррі.

Його тіло досі тремтіло, виконувало програми більш доречні для втечі від тигра, ніж для застосування складних заклять чи роздумів. Але хоча б одне, чого від нього очевидно бажала людина зі зброєю, Гаррі міг збагнути. Питання, яке його змушували поставити, тож він так і зробив:

 — Чому ви називаєте мене «Том»?

Професор Квірел незворушно на нього дивився.

 — Чому я називаю тебе «Том»? Відповідай. Твій розум — не все, на що я сподівався, та на це його має бути достатньо.

Видавалося, рот Гаррі відповів ще до того, як мозок сфокусувався на питанні:

 — Том Редл — це ваше імʼя. Наше імʼя. Те, ким лорд Волдеморт є чи був, чи…​ щось таке.

Професор Квірел кивнув.

 — Уже ліпше. Ти вже переміг Темного Лорда — один та єдиний раз, коли ти це зможеш зробити. Я вже знищив усе, крім залишку Гаррі Поттера, прибравши різницю між нашими духами, давши нам можливість жити в одному світі. Тепер, коли ти знаєш, що битва між нами — фікція, можеш поводитися розумно й у власних інтересах. А можеш і ні.

Пістолет смикнувся трохи вперед, від чого на чолі Гаррі виступили краплі поту.

 — Кинь паличку. Зараз.

Гаррі її кинув.

 — Відступи на крок від палички, — сказав професор Квірел.

Гаррі підкорився.

 — Поклади руку на шию, — наказував далі професор Квірел, — та зніми часоворот, торкайся лише ланцюжка. Поклади часоворот на підлогу, і відійти й від нього на крок.

Гаррі зробив і це. Навіть у стані шоку, розум все одно шукав способу прокрутити часоворот під час цієї дії — раптовий рух, що дозволить перемогти. Але Гаррі знав, що професор Квірел вже уявив себе на місці Гаррі, і розглянув усі ці можливості.

 — Зніми капшучок, поклади і його на підлогу, зроби крок назад.

Гаррі підкорився.

 — Дуже добре, — сказав професор із захисту. — Тепер вже час мені отримати філософський камінь. Я планую взяти з собою цих чотирьох першокласників після того, як їх забуттятнуть, щоб вони памʼятали лише свої оригінальні мотиви сюди прийти. Снейпа я контролюватиму й поставлю вартувати двері. Після завершення сьогоднішнього завдання я вбʼю Снейпа за його зраду іншої моєї особистості. Трьох дітей-спадкоємців я потім заберу з собою, щоб надати їм потрібні мені погляди. Знай і це: я взяв заручників. Я вже запустив закляття, що вбʼє сотні учнів Гоґвортсу, включно з багатьма з тих, кого ти називаєш друзями. Я можу зупинити закляття за допомогою Каменя, якщо успішно його отримаю. Якщо мене перервуть перед тим, чи якщо я вирішу не спиняти закляття, сотні учнів помруть, — голос професора Квірела був лагідним. — Чи бачиш ти тепер, що на кону твої інтереси, хлопче? Я б усміхнувся, якби ти сказав «ні», але на це годі й сподіватися.

 — Я б хотів, — Гаррі вдалося вимовити, не зважаючи на жах, на калатання серця, на ніж, що перерізав емоційний звʼязок, і це боліло, ніби різали його плоть, — щоб ви нічого з цього не робили, професоре.

Чому, професоре Квірел, чому, чому все мало так статися, я не, я не, не хочу, щоб це відбувалося…​

 — Ну гаразд, — сказав професор Квірел. — Я надаю тобі дозвіл запропонувати мені щось, чого я хочу, — він злегка змахнув пістолетом, ніби запрошував Гаррі відповісти. — Це рідкісний привілей, дитя. Лорд Волдеморт зазвичай не веде перемовин про те, чого він хоче.

Якась частина розуму Гаррі несамовито смикалася в пошуках чогось — будь-чого, що може бути для лорда Волдеморта чи професора Квірела ціннішим за заручників-дітей чи смерть Северуса.

Інша частина — та, що ніколи не спиняли роздуми, вже знала відповідь.

 — Ви вже маєте на думці, що саме ви від мене хочете, — сказав Гаррі крізь нудоту та кров з ран його душі. — Що ж це?

 — Твоя допомога в отриманні філософського каменя.

Гаррі ковтнув слину. Він не зміг спинити погляд на пістолет, а тоді знову подивився на обличчя професора Квірела.

Він знав, що герой з книжки мав відповісти «Ні», але тепер, коли він справді опинився в такій ситуації, відповідь «Ні» видавалася геть безґлуздою.

 — Я розчарований, що тобі ще треба про щось тут думати, — сказав професор Квірел. — Цілком зрозуміло, що наразі тобі треба підкорятися, адже я в цілковито виграшній позиції. Я навчав тебе кращого, ніж це. Зараз ти маєш вдати програш. Ти не можеш очікувати від спротиву нічого, крім болю. Ти мав би прорахувати, що краще надати відповідь раніше, щоб не викликати в мене недовіру, — професор Квірел зацікавлено вивчав його очима. — Можливо, Дамблдор заморочив тобі голову нісенітницями про шляхетну непокору? Мене така мораль розважає, адже нею так легко маніпулювати. Запевняю тебе, я можу зробити так, щоб непокора видавалася морально гіршою, і дуже раджу погоджуватися перед демонстрацією того, як.

Пістолет незмінно вказував на Гаррі, але помахом іншої руки професора Квірела Трейсі Девіс здійнялася в повітря, неквапно обернулася, утворила кінцівками літеру «Х»…​

…​тоді, доки в серце Гаррі поступила нова доза адреналіну, Трейсі знову опустилася на підлогу.

 — Вибирай, — сказав професор Квірел. — Мені це починає набридати.

Я мав би заговорити раніше, перед тим, як він міг відірвати Трейсі ноги, ні, не мав, директор казав, що я не маю показувати лордові Волдеморту, що я робитиму для нього щось, коли він погрожує моїм друзям, бо тоді він просто погрожуватиме й іншим друзям…​ тільки от те, що він казав, — непогроза, це просто те, що лорд Волдемортробить…​

Гаррі глибоко вдихнув — кілька разів. Хай яка його частина цілковито автоматично працювала далі, кричала на решту його розуму, що не можна дозволяти собі лишатися в шокованому стані. У шоку була обмежена тривалість, нейрони все одно спрацьовували, розум Гаррі спинився, хоча мозок Гаррі працював далі, лише через те, що Гаррі вірив, що його розум зупиниться…​

 — Я не хотів вам набридати, — сказав Гаррі. Його голос тремтів. Це було добре. Якщо видавалося, що він досі в шокованому стані, лорд Волдеморт, можливо, дасть йому більше часу. — Та якщо в лорда Волдеморта й була репутація дотримання обіцянок, мені про це невідомо.

 — Розумію твою проблему, — сказав професор Квірел. — Та є проста відповідь, і я б змусив тебе це зробити в будь-якому разі. Змії не брешшуть. І позаяк я вкрай негативно сприймаю дурість, пропоную не казати нічого на кшталт «Що ви маєте на увазі»? Ти розумніший за це, а в мене немає часу на розмови, які звичайні люди навʼязують одне одному.

Гаррі ковтнув слину. Змії не брешуть.

 — Два плюсс два дорівнює чотири.

Гаррі спробував сказати «два плюс два дорівнює три», але натомість вилетіло слово «чотири».

 — Добре. Коли Салазар Слизерин викликав прокляття парселмови на себе та своїх дітей, його справжнім наміром було забезпечити своїм нащадкам можливість довіряти одне одному, хай які хитрі плани вони плетуть проти інших, — професор Квірел став так, ніби він читав лекцію з бойової магії, ніби одягнув звичну маску, але пістолет з його руки не зникнув. — Блокологія не здатна обманути прокляття парселмови так, як сироватку правди, і можеш це використовувати в суді. А тепер слухай уважно. Іди зі мною, пообіцяй доклассти вссіх зуссиль, шщоб допомогти отримати Камінь, і я не завдам шшкоди цим дітям. Заручники — не блеф, ссотні учнів помруть ссьогодні, хіба шщо я сспиню події, вже розпочаті мною. Відпушщу заручників, якшщо отримаю Камінь усспішшно. І також запамʼятай це, запамʼятай це добре: Мене неможливо вбити жодним відомим мені сспоссобом, втрата Каменя не сспинить мого повернення, і не вбереже тебе та твоїх від моєї люті. Жодна імпульсивна дія, про які ти розмірковуєш, не здатна забезпечити тобі перемогу, хлопче. Я віддаю належне твоїм здатностям мене дратувати, і пропоную не робити цього.

 — Ви казали, — Гаррі власний голос видавався дивним, — що філософський камінь має не такі властивості, як розповідає легенда. Ви казали мені це парселмовою. Скажіть, що Камінь робить насправді, перед тим, як я погоджуся допомогти вам його отримати.

Якщо це було щось на кшталт отримання абсолютної влади над всесвітом, то ніщо не було варте збільшення шансів лорда Волдеморта на отримання Каменя.

 — А, — відгукнувся професор Квірел та посміхнувся. — Починаєш використовувати голову. Це вже краще, і як нагороду я дам тобі спонукання для співпраці. Вічне життя та молодість, створення золота та срібла. Припустимо, це справжні переваги володіння Каменем. Скажи мені, хлопче. Яку силу насправді має Камінь?

Можливо, йому допоміг адреналін, що досі був у ньому, і нарешті хоч раз став у нагоді. А може те, що йому сказали, що відповідь існує, і свідчення — не брехня.

 — Він може робити трансфігурацію сталою.

Гаррі заклякнув, коли почув, що щойно вимовив був його рот.

 — Правильно, — підтвердив професор Квірел. — Відповідно, хай хто має філософський камінь, може виконувати людську трансфігурацію.

Змучений розум Гаррі знову ніби штовхнули, коли він збагнув, яке спонукання йому запропонують далі.

 — Ти викрав рештки міс Ґрейнджер та трансфігурував їх у якусь звичайну на вигляд річ, — сказав професор Квірел. — Цю річ ти маєш тримати при собі, щоб підтримувати трансфігурацію. А, бачу, як ти кинув оком на перстень на руці, але, звісно, міс Ґрейнджер — не крихітний самоцвіт у персні, так? Це було б надто очевидно. Ні, гадаю, ти трансфігурував рештки Ґрейнджер на сам перстень, щоб аура трансфігурованого самоцвіту приховувала магію трансфігурованого персня.

 — Так, — вичавив з себе Гаррі.

Хоч раз він збрехав — навіть швидкий погляд Гаррі був навмисним. Гаррі очікував був, що хтось запідозрить сталевий перстень, і спробував був спровокувати цю підозру, щоб знову довести свою невинність, але ніхто про перстень так і не спитав — можливо, Дамблдор просто відчув був, що сам сталевий перстень не магічний.

 — Добре й чудово, — сказав професор Квірел. — А тепер ходімо зі мною, допоможи отримати Камінь, і я воскрешу Герміону Ґрейнджер для тебе. Її смерть погано на тебе вплинула, і я не проти її скасувати. Це, як я розумію, твоє найпалкіше бажання. Я зробив тобі чимало доброго, і не проти додати ще один пункт до цього списку.

Професорка Спраут підвелася з підлоги, її погляд був порожнім. Вона вказувала паличкою на Гаррі.

 — Допоможи мені отримати Камінь транссфігурації, — прошипів професор із захисту, — і я докладу вссіх зуссиль, шщоб оживити дівчину-подругу, дати їй ссправжнє й довге життя. Оссь піссля цих сслів, хлопче, у мене вже невдовзі урветься терпець, і тобі не ссподобається, шщо я тоді зроблю.

Останнє речення було вимовлено голосом змії, що відкидає голову для кидка.

* * *

І навіть тоді.

Навіть тоді, хоч його світ перевернули догори дриґом, після потрясінь і подальших потрясінь, навіть тоді мозок Гаррі не припинив бути мозком, він і далі доповнював шаблони, які його електричні кола були запрограмовані доповнювати.

Гаррі знав, що це надто хороша пропозиція від когось, хто направив на тебе пістолет.

Хіба що йому вкрай потрібна була твоя допомога для отримання філософського каменя із магічного дзеркала.

Не було часу щось планувати, була лише думка, що професор Квірел доклав чимало зусиль, щоб отримати від нього допомогу…​ Хотів Гаррі вимагати від професора Квірела обіцянки не вбивати нікого в майбутньому в обмін на свою допомогу, але Гаррі майже не сумнівався, що професор Квірел відповість «не смішіть мене», а часу на звичайну розмову не було, тож Гаррі мав заздалегідь вирішити, які найліпші безпечні вимоги висувати…​

Очі професора Квірела звузилися, рот розтулився…​

 — Якщо я допоможу вам, — злетіло з губ Гаррі, — я хочу, щоб ви пообіцяли, що не плануєте завдавати мені шкоди, коли це завершиться. Я хочу, щоб ви не вбивали професора Снейпа чи будь-кого в Гоґвортсі протягом принаймні тижня. І я хочу відповідей, правду про все, що відбувалося, все, що ви знаєте про мене.

Бліді сині очі незворушно дивилися на нього.

Я справді вважаю, що варто було просити чогось поліпше, сказав внутрішній слизеринець Гаррі. Та, гадаю, в нас вийшов час, і хай що треба буде робити далі, відповіді допоможуть.

Гаррі наразі не слухав цей голос. Мурахи бігли його спиною від слів, які він щойно сказав людині зі зброєю в руках.

 — Це твої умови, щоб допомогти мені отримати Камінь? — спитав професор Квірел.

Гаррі кивнув, бо був не в змозі утворити слова.

 — Згода, — прошипів професор Квірел. — Допоможи мені, і отримаєшш відповіді на ссвої питання, якшщо вони про минулі події, а не про мої плани на майбутнє. Я не збираюсся підняти на тебе ані руки, ані магії, доки й ти не піднімешш на мене ані руки, ані магії. Не вбиватиму нікого на території шшколи протягом тижня, хіба шщо буду змушшений. Тепер пообіцяй, шщо не намагатимессся повідомити про мене та втекти. Пообіцяй доклассти вссіх зуссиль, шщоб допомогти мені отримати Камінь. І тоді я оживлю твою дівчину-дитя, надам їй ссправжнє життя й здоровʼя. І ані я, ані мої ніколи не завдадуть їй шшкоди, — крива посмішка. — Пообіцяй, хлопче, і угоду буде укладено.

 — Обіцяю, — прошепотів Гаррі.

ЩО? закричали інші частини його розуму.

Ем, в його руці досі є пістолет, зауважив слизеринець. У нас насправді немає вибору, ми просто намагаємося отримати з цього найбільший можливий зиск.

От покидьок, обурився гафелпафець. Гадаєш, цього хотіла б Герміона? Ідеться про лорда Волдеморта, ми навіть не знаємо, скількох людей він убив і скількох ще вбʼє.

Я не погоджуюся з тим, що ми йдемо на компроміс із лордом Волдемортом заради Герміони, відповів слизеринець. Позаяк насправді на нас направлено пістолет, і ми й гадки не маємо, як спинити Темного Лорда. Також мама й тато хотіли б, щоб ми просто підкорялися й старалися вціліти.

Професор Квірел не відводив від нього погляду.

 — Повністю повтори обіцянку парселмовою, хлопче.

 — Я допоможу вам отримати Камінь…​ Не можу обіцяти, що докладу вссіх зуссиль, боюсся, ссерце не лежатиме. Не робитиму нічого, шщо, гадаю, васс роздратує, якшщо це ні до чого не призведе. Не кликатиму по допомогу, якшщо очікуватиму, шщо ви їх вбʼєте чи шщо помруть заручники. Мені шшкода, учителю, та це вссе, шщо я можу пообіцяти.

Хаотичні думки Гаррі вгамовувалися, розум збирався купи тепер, коли рішення було прийняте. Він залишиться з професором Квірелом, піде з ним, щоб отримати Камінь, врятує заручників-учнів і…​ і…​ і Гаррі не знав, тільки він міркуватиме далі.

 — Тобі й справді шкода щодо цього? — видавалося, професорові Квірелу весело. — Гадаю, доведеться обмежитися цим. Не забувай ще про дві речі: у мене є план, шщоб ссспинити навіть директора, якшщо він обʼявиться. А також я подеколи питатиму тебе парселмовою, чи не зрадив ти мене. Угоду укладено.

* * *

Після цього професорка Спраут підняла паличку Гаррі, загорнула її в мерехтливу тканину й поклала її на підлогу. Тоді знову вказала своєю паличкою на Гаррі. Лише після цього професор Квірел опустив пістолет, і той ніби зникнув у його руці. Професор із захисту взяв загорнуту паличку Гаррі та сховав у своїй мантії.

Справжній Плащ невидимості зняли зі сплячого Лесата Лестранжа, професор Квірел взяв Плащ, а також капшучок Гаррі та його часоворот.

Тоді професор Квірел наклав масовий забуттятус та масову версію чарів хибної памʼяті — ту, що просто заповнює прогалини в памʼяті власними здогадами, на всіх учнів. Відтак професорка Спраут перенесла повітрям дітей, що й далі спали, кудись геть, тепер на її лиці було видно роздратованість та заклопотаність — ніби стався якийсь нещасний випадок на гербалогії.

Професор Квірел озирнувся до майстра зіллєваріння, що розкинувся на підлозі. Професор із захисту торкнувся паличкою чола професора Снейпа.

 — Аліеніс нервус мобіле ліґнум.

Професор із захисту відступив на крок та почав рухати пальцями лівиці в повітрі, ніби лялькар.

Професор Снейп плавно підвівся та знову став перед дверима коридору на четвертому поверсі..

 — Алогомора, — сказав професор Квірел, вказавши паличкою на заборонені двері. Видавалося, професора із захисту й далі розважала ця ситуація. — Про́шу, хлопче.

Гаррі ковтнув слину. Він знову відчув сумніви,

Це було доволі дивно: знати, що робиш щось неправильне, не егоїстичне, а неправильне, знати це глибоко в душі.

Та чоловік за його спиною тримав зброю, що знову зʼявилася в його руці, коли Гаррі завагався.

Гаррі поклав руку на ручку, кілька разів глибоко вдихнув, зібрався з думками, як міг. Пройти через усе, не отримати кулю, не дозволити заручникам померти, бути там, щоб оптимізувати події, бути там, щоб спробувати знайти можливості, та лишатися здатним скористатися ними. Це не був хороший варіант, та решта варіантів видавалися ще гіршими.

Гаррі розчахнув заборонені двері й зробив крок усередину.

Розділ 106. Правда, ч.3

Одного кроку в заборонену кімнату Дамблдора вистачило, щоб Гаррі верескнув, відстрибнув назад і зіткнувся з професором Снейпом, від чого обидва повалилися на підлогу.

Професор Снейп підвівся й знову став перед дверима. Його голова озирнулася на Гаррі:

 — Я охороняю ці двері за наказом директора, — звичним сардонічним голосом вимовив професор Снейп. — Негайно йдіть геть чи я почну віднімати очки гуртожитку.

Це було жах як моторошно, але вся увага Гаррі була прикута до велетенського триголового собаки, що кинувся вперед і спинився в якомусь метрі від Гаррі через ланцюги, що були прикріплені до трьох ошийників.

 — Це…​ це…​ це…​ — пробелькотів Гаррі.

 — Так, — з-за його спини сказав професор Квірел, — це й справді постійний мешканець цієї кімнати, що недоступна всім учням, а особливо першокласникам.

 — Це небезпечно навіть за мірками чарівників!

Всередині кімнати велетенський чорний звір в кілька голосів гавкав, нитки білої слини вилітали з трьох ікластих ротів.

Професор Квірел зітхнув.

 — Його зачаклували не їсти учнів, а лише випльовувати їх назад крізь двері. Отже, хлопче, як би ти рекомендував нам впоратися з цим небезпечним створінням?

 — Ем, — Гаррі аж заїкався, він старався думати, незважаючи на неспинне гарчання охоронця кімнати. — Ем. Якщо він нагадує цербера з маґлівської легенди про Орфея та Еврідіку, то треба заспівати йому, щоб він заснув та ми могли…​

 — Авада Кедавра.

Триголовий монстр пав.

Гаррі озирнувся до професора Квірела, а той на нього дивився очима сповненими крайнього розчарування, ніби він питав, чи відвідував Гаррі бодай одне з його занять.

 — Я взагалі-то вважав, — сказав Гаррі, він досі старався відновити дихання, — що при спробі пройти крізь ці перепони в будь-який спосіб, крім такого, на який здатні першокласники, збурить тривогу.

 — Це брехня, хлопче, ти просто не згадав пройденого матеріалу, коли він був потрібен у реальному житті. А щодо тривоги, я місяці знешкоджував усі обереги та сигнали, що накладені на ці кімнати.

 — Тоді навіщо треба було відправляти мене першим, га?

Професор Квірел лише посміхнувся. І посмішка ця була значно лихішою, ніж зазвичай.

 — Не зважайте, — сказав Гаррі й повільно зайшов до кімнати. Його руки й ноги тремтіли.

Кімната була з самого каменю, її освітлювало бліде блакитне проміння, що лилося з-під арок у стінах. Ніби сіре небо було за вікнами, хоча вікон не було. На дальньому кінці кімнати в підлозі виднівся деревʼяний люк з одним кільцем. Посеред кімнати лежав величезний мертвий собака з трьома головами, що не виявляли жодних ознак життя.

Гаррі підійшов до однієї з арок та зазирнув усередину. Там не було нічого, крім блакитного сяйва без жодного джерела, тож він пройшов до наступної й зазирнув у неї, по дорозі уважно оглядаючи стіну.

 — Що, — кинув професор Квірел, — ти робиш?

 — Обшукую кімнату, — відповів Гаррі. — Тут може бути підказка, напис чи ключ, який буде потрібен пізніше, чи щось таке…​

 — Ти серйозно, чи ти навмисно намагаєшся нас сповільнити? Відповідай парселмовою.

Гаррі озирнувся.

 — Я ссерйозно, — прошипів Гаррі. — Зробив би те ссаме, якби був ссам.

Професор Квірел швиденько помасажував собі чоло.

 — Зізнаюся, — сказав він, — що твій підхід був би доречним у, скажімо, обстеженні гробниці Амон-Сета, тож не можу назвати тебе ідіотом, та все ж таки. Хибна загадка, зовнішня форма виклику — це гра для першокласників. Ми просто спускаємося крізь люк.

Під люком була гігантська рослина — щось на кшталт дифенбахії з широким листям, що відходило від центрального стовбура, ніби це були спіральні сходи. Але рослина мала темніший колір, ніж звичайна дифенбахія, а також від стовбура відходили й звисали додолу схожі на вусики ло́зи. Внизу листя й вусики були більшими — видавалося, вони здатні безпечно пригальмувати падіння.

 — Очевидна думка: злетіти вниз на мітлі з мого капшучка чи кинути щось важке й подивитися, чи є ці вусики пасткою, — запропонував Гаррі, поглянувши вниз. — Та, гадаю, ви скажете, що варто просто спуститися листям.

Він не міг заперечити, що це вкрай скидалося на спіральні сходи.

 — Після вас, — сказав професор Квірел.

Гаррі сторожко поставив ногу на лист і виявив, що той і справді здатен був витримати його вагу. Тоді Гаррі востаннє кинув оком на кімнату, з якої вони йшли, та не помітив нічого цікавого.

Величезний мертвий собака забирав усю увагу, тож складно було зосередитися на чомусь іншому.

 — Професоре Квірел, — сказав Гаррі, опустивши фразу «ваш підхід до розвʼязання проблем має певні недоліки», — а що як хтось зазирне за двері й побачить, що цербер мертвий?

 — Тоді цей хтось, певно, вже помітив, що зі Снейпом щось не так, — відповів професор Квірел. — Та якщо ти наполягаєш…​

Професор із захисту підійшов до триголового трупа й приклав до нього паличку. Він почав вимовляти замовляння псевдолатиною, і водночас підсилилося відчуття страху — Хлопчик-Що-Вижив, як завжди, відчував силу Темного Лорда.

Останнє вимовлене слово було «Інферіус», разом з ним була остання хвиля відчуття СТІЙ, НЕ ТРЕБА.

І триголовий собака підвівся й став, шість його очей були тьмяними й порожніми, він знову дивився на двері.

Гаррі витріщався на гігантського інферія із жахливим каменем на серці — третє найгірше відчуття в його житті.

Він знав, що вже бачив та відчував був цю процедуру раніше, тільки тоді не було слів латиною.

Кентавр, що напав на нього в Забороненому Лісі, помер. Професор із захисту влучив у нього справжнім прокляттям «Авада Кедаврою», а не підробленим.

Десь на підсвідомому рівні Гаррі гадав був, що коли йому вдасться повернути Герміону, то він повернеться до кодексу, що ніхто не має померти, до етики Бетмена. Більшість людей успішно проживала все життя так, що ніхто не помирав у жодній їхній пригоді.

Але цьому не судилося бути.

Він навіть не помітив був того дня, коли втратив свій останній шанс на виграш. Тепер навіть якщо оживити Герміону, Гаррі не вийде з усього цього жахіття без жодної жертви.

Він навіть не дізнався був, як кентавра звали.

Гаррі нічого не сказав уголос. Професор із захисту підтвердить звинувачення парселмовою чи збреше звичайною — у будь-якому разі професор із захисту лише матиме більше причин підозрювати подальші дії Гаррі. Але Гаррі знав, що — хоч він і не знав як він зупинить професора Квірела, хоч він не наважувався на будь-яку зраду, навіть прийняти рішення, доки не прийде час перемагати, — вони з професором Квірелом ніколи не примиряться, бо ці два різні духи не могли існувати в одному світі.

І ця певність, знання протистояння, викликало силу з того, що Гаррі вважав був своєю темною стороною. Гаррі припинив навмисно намагатися викликати свою темну сторону після того дня, як він убив троля. Але його темна сторона ніколи й не була чимось окремим від нього. Це було щось, що лишилося від Тома Редла. Гаррі не знав, як це сталося було, та коли слідувати за гіпотезою, хай які рештки когнітивних здібностей має його темна сторона, вони мають бути доступні й для прямого використання ним. Не в окремому режимі, як Гаррі спочатку вважав, а просто як нейронні шаблони із сильною схильністю спрацьовувати одні за одними, бо колись вони утворювали одне ціле.

На жаль, це не змінювало того факту, що в професора Квірела були ті ж здібності плюс значно більше життєвого досвіду на додачу, а також у нього була зброя.

Гаррі повернувся, став ногою на величезну рослину та почав свій спуск спіральними сходами, що їх утворювало листя. Цього разу на це потрібно було забагато часу, та він нарешті більш-менш оговтався, хоча горе й досі тисло на нього, ніби товща води. Це не скидалося на сталевий стрижень у спині, але все ж таки це було щось пряме й тверде. Він гратиме до кінця, спочатку поверне Герміону до життя, а тоді якимось чином зупинить професора Квірела. Чи спочатку зупинить професора Квірела та отримає Камінь сам. Мало бути щось, якась можливість, якась нагода мала зʼявитися, якийсь спосіб спинити Волдеморта і повернути Герміоні життя.

Гаррі спускався далі.

За його спиною триголовий собака чекав, стеріг браму.

Розділ 107. Правда, ч.4

Ступати листям гігантської дифенбахії за відчуттями нагадувало прогулянку лісом — під ногами не непіддатливий бетон, але вагу підтримує. Гаррі підозріло поглядав на вусики, але ті не ворушилися.

Коли Гаррі досягнув низу листяних спіральних сходів, вусики раптом кинулися вперед і обплели руки й ноги Гаррі.

Після недовгого пручання, Гаррі завмер.

 — Цікаво, — сказав професор Квірел, що злетів униз, не торкнувшись ані листя, ані вусиків рослини. — Бачу, у вас немає жодних проблем з тим, щоб програти рослині.

Гаррі уважніше роздивився професора із захисту, тепер без паніки. Професор Квірел тримався прямо й рухався, летів без видимих зусиль. Лиховісне передчуття було сильним. Та очі його все одно були запалими, руки — худими й змарнілими. Хвороба не була блефом, очевидна гіпотеза — професор із захисту нещодавно зʼїв ще одного єдинорога, щоб тимчасово відновити частину сил.

І професор Квірел знову розмовляв як маска професора Квірела, а не як лорд Волдеморт, що може бути не так вже й погано для Гаррі. Він не знав чому — хіба що професорові із захисту він досі для чогось був потрібен — але йому видавалося безсумнівним, що в його ж інтересах підіграти.

 — Ви самі наказали мені піти в цю пастку, професоре, — відповів Гаррі так, як розмовляв би з професором Квірелом. Ролі, маски, нагадай йому про те, що між вами було…​ — Сам я використав би мітлу.

 — Напевно. Як би звичайні першокласники здолали цю перепону? Я маю на увазі, якби в них була паличка.

Рослина тепер тяглася вусиками до професора Квірела, та він висів трохи за межами їхніх можливостей.

Тепер Гаррі згадав, що професорка Спраут казала про рослину «пастка диявола», що, згідно з підручником гербалогії, полюбляла прохолодні темні місця на кшталт печер — хоча яким чином це могло бути правдою для рослини з таким листям, він гадки не мав.

 — Якщо треба вгадати, я б сказав, що пастка диявола відступить від світла й тепла. Тож першокласники могли б спробувати Лумос? Зараз я б використав «Інфламмаре», та я не знав цього закляття до травня.

Розчерк палички професора із захисту, і з неї вистрелили бризки, що влучили в рослину коло основи вусиків з тихим шльоп, а тоді почулося шипіння. Усі вусики, що тримали Гаррі, хутко відпустили його й почали бити по ранах на поверхні рослини, ніби намагалися прибрати причину болю. Щось у поведінці рослини справляло враження, ніби та беззвучно кричала.

Професор Квірел завершив свій спуск повітрям.

 — Тепер вона боїться світла, тепла, кислоти та мене.

Гаррі уважно огледів мантію та підлогу, чи не потрапила на них кислота, а тоді зійшов з останніх сходинок вниз. Гаррі вже підозрював, що професор Квірел хоче своїми діями щось сказати, та Гаррі гадки не мав, що саме.

 — Я вважав був, що в нас тут справи, професоре. Я не можу вас спинити, та хіба розумно витрачати стільки часу на ігри зі мною?

 — О, час у нас є, — весело відповів професор Квірел. — Якби нас тут знайшли, ще й під охороною інферія, то було б чимало галасу. Коли ви розмовляли зі Снейпом, ви не поводилися так, ніби щось про це чули під час майбутнього квідичного матчу — перед тим, як прибули в цей час.

В Гаррі мурахи пробігли спиною, коли він усвідомив це. Хай що він зробить, щоб перемогти професора Квірела, це має не вплинути на школу, чи принаймні на квідичну гру, бо ніщо не спинило квідичну гру. Навіть якщо вийде викликати достатньо сил, щоб здолати лорда Волдеморта, це буде непросто зробити так, щоб ані професорка Макґонеґел, ані професор Флитвік, ані будь-хто інший на квідичній грі не помітив…​

Боротися з розумним ворогом складно.

І все одно…​ усе одно Гаррі видавалося, що на місці професора Квірела він би не теревенив безжурно й не грав на нервах. Професор Квірел здобував щось, зволікаючи тут. Але що? Чи йшов десь якийсь процес, що мав завершитися?

 — До речі, ти мене досі не зрадив? — спитав професор Квірел.

 — Шще не зрадив васс, — прошипів Гаррі.

Професор із захисту наполегливо вказав пістолетом, який він тепер тримав у лівиці, і Гаррі пішов уперед до деревʼяних дверей наприкінці коридору та відчинив їх.

* * *

Наступна кімната була меншою за діаметром, з вищою стелею. Із ніш під арками лилося біле світло, а не блакитне.

Навколо них шелестіли сотні крилатих ключів, що несамовито розмахували цими крилами. Після кількох секунд спостережень ставало очевидним, що лише один ключ був золотого кольору сничу, хоч він і рухався повільніше за снич у справжньому квідичі.

З іншого боку кімнати були двері з великою помітною замковою щілиною.

На стіну ліворуч спиралася мітла — робоча конячка школи «Клінсвіп-7».

 — Професоре, — сказав Гаррі, не відводячи погляду від хмарок та зграйок крилатих ключів, — ви казали, що відповідатимете на мої питання. Що це все таке? Якщо тобі здається, що ти зробив двері надійними, і їх не можна відкрити без ключа, ти кладеш ключ у безпечне місце й видаєш копії лише авторизованим відвідувачам. Ти не наділяєш ключ крилами, а потім любʼязно приставляєш мітлу до стіни. Тож що в біса ми тут робимо та що відбувається? Видається очевидним, що єдиним справжнім захистом Каменя є магічне дзеркало, але навіщо вся решта…​ і навіщо підбурювати першокласників сюди приходити?

 — Я й справді не певен, — відповів професор із захисту. Він зайшов до кімнати й завмер праворуч від Гаррі, не змінюючи відстані між ними. — Та я відповім, як і обіцяв. У Дамблдора є підхід: зробити з дюжину нібито божевільних речей, і лише вісім з них, ну може девʼять, мають якийсь сенс. Припускаю, що Дамблдор хотів створити видимість, ніби мене примушують використати для отримання Каменя учня. Саме для того, щоб лорд Волдеморт, як його сприймає Дамблдор, менше схилявся до такого кроку, бо це видавалося б нерозумним. Уявіть себе на місці Дамблдора, коли він розглядав питання, як оберігати Камінь. Уявіть, що він уявив, як якийсь юний учень намагається здолати ці небезпеки, бо я його змусив. Гадаю, саме цього й хотів уникнути Дамблдор, і тому створив враження, ніби саме ця стратегія очікується, і відповідно не є хитрою. Хіба що, звісно, я неправильно зрозумів, що Дамблдор подумає про те, що подумає лорд Волдеморт, — професор Квірел усміхнувся, і ця усмішка видавалася такою ж природною, як і всі, які Гаррі бачив у нього. — Планування не є природним для Дамблдора, але він старається, бо мусить. Для цього Дамблдор пристосовує інтелект, непохитність та вміння навчатися з помилок. Його дивовижно важко прораховувати вже через це.

Гаррі відвернувся, поглянувши на інший бік кімнати. Для нього це не гра, професоре.

 — Гадаю, — сказав Гаррі, — правильне розвʼязання для першокласників: начхати на мітлу й скористатися «Вінґардіум Левіоза», щоб схопити ключ, бо це не гра в квідич, і тут немає правил, що забороняють це. Тож яке абсурдно надсильне закляття ви кинете в бій для цього, га?

Запанувала коротка мовчанка, сповнена лише шелестінням ключів.

Гаррі на кілька кроків відійшов від професора Квірела.

 — Напевно не варто було цього казати, так?

 — Та ні, — відгукнувся професор Квірел. — Цілком слушно таке казати наймогутнішому чорному чарівнику в світі, коли він стоїть в якихось десяти кроках від вас.

Професор Квірел поклав паличку назад в рукав іншої руки — тієї, в якій інколи зʼявлявся пістолет.

Тоді професор із захисту дістав зі свого рота те, що видавалося зубом. Він підкинув хибний зуб високо в повітря, і коли той повернувся, він трансфігурувався в паличку, що викликала дивне відчуття знайомості в Гаррі, ніби якась частина Гаррі зрозуміла, що ця паличка…​ є його частиною…​

«Тринадцять з половиною дюймів, тисова, містить пірʼїну фенікса». Гаррі запамʼятав був цю інформацію, коли виробник паличок Олі-щосьтам надав її, бо видавалося, що вона може бути важливою для сюжету. Подія й роздуми про неї ніби сталися в іншому житті.

Професор із захисту підвів цю паличку й вивів у повітрі вогняну руну, що ніби складалася з самих зазублених країв та злості. Гаррі інстинктивно відступив ще на крок.

 — Аз-рет. Аз-рет. Аз-рет, — промовив професор Квірел.

З вогняної руни полилося полумʼя, що було…​ зіпсованим, ніби це зазублені краї руни стали полумʼям. Воно сліпило червоним, було червонішим за кров, і сяяло не менш пекуче, ніж іскра зварювання. Яскравість цього кольору видавалася неправильною, ніби нічого такого червоного не мало б видавати стільки світла. І сліпучий червоний перетинали вени чорноти, що ніби висмоктували світло з полумʼя. Цей почорнілий вогонь, що опоясувала гра червоного та пітьми, мінливо ставав то одним хижаком, то іншим: кобра, гієна, а тоді скорпіон.

 — Аз-рет. Аз-рет. Аз-рет, — коли професор Квірел повторив слово шість разів, червоно-малинового вогню вилилося з руни десь з невеличкий кущ за обʼємом.

Проклятий вогонь сповільнив зміни, коли професор Квірел втупився в нього очима, прийняв одну форму — форму криваво-чорного фенікса з вогню.

І щось без жодних сумнівів підказувало Гаррі: якщо цей чорний фенікс зіткнеться з Фоуксом, справжній фенікс помре й ніколи не переродиться.

Професор Квірел одним жестом палички змусив чорний вогонь пролетіти кімнатою. Полумʼя досягло дверей та замкової шпарини й одним помахом вогняних крил зникла більша частина дверей та чималий шматок арки. Тоді хворобливий червоний вогонь полетів далі.

Гаррі лише на мить встигнув побачити крізь отвір, як величезні статуї підвели мечі й довбні, а тоді почорніле полумʼя торкнулося їх, і вони тріснули й згоріли.

Коли все скінчилося, чорно-вогняний фенікс пролетів крізь отвір назад та зависнув над лівим плечем професора Квірела, яскраві мов сонце малинові кігті трималися в кількох сантиметрах від його мантії.

 — Проходьте, — наказав професор Квірел. — Тепер це безпечно.

Гаррі пішов уперед, йому довелося скористатися когнітивними здібностями своєї темної сторони, щоб підтримувати спокій. Гаррі переступив розпечені краї решток дверей та поглянув на шахівницю зі зруйнованими шаховими фігурами. Білі та чорні клітинки мармурової підлоги починалися за пʼять метрів від зруйнованого дверного отвору й сягали стін ліворуч та праворуч, але з іншого боку кімнати від шахівниці до дверей теж було метрів зо пʼять. Стеля була значно вищою, ніж будь-яка зі статуй мала б бути в змозі сягнути.

 — Гадаю, — сказав Гаррі, а когнітивні шаблони темної сторони надавали голосу спокій, — що правильний розвʼязок такий: перелетіти над статуями за допомогою мітли з попередньої кімнати, бо вона насправді не була потрібна для здобуття ключа?

За його спиною професор Квірел розсміявся, і це був сміх лорда Волдеморта.

 — Іди далі, — його голос став холоднішим та вищим. — До наступної кімнати. Хочу подивитися, що ти скажеш про неї.

Тут усе зроблено Дамблдором для першокласників, нагадав собі Гаррі, МАЄ бути безпечно.

І він пройшов зруйнованою шахівницею, торкнувся ручки дверей та штовхнув їх.

* * *

За пів секунди Гаррі захряснув двері й відстрибнув.

Лише за кілька секунд він вгамував дихання, опанував себе. З-за дверей і далі лунав гучний рик та звуки сильних ударів — ніби камʼяна довбня гатила по підлозі.

 — Гадаю, — сказав Гаррі, його голос теж похолоднішав, — що, позаяк навряд чи Дамблдор і справді тримав би тут гірського троля, наступний виклик — це ілюзія, створена з моїх найгірших спогадів. Як і дементор, спогади відтворюються в справжньому світі. Дуже смішно, професоре.

Професор Квірел рушив до дверей, і Гаррі відійшов далеко вбік. Крім того, що лиховісне передчуття від професора наразі було сильним, темна сторона Гаррі, а може просто його інстинкти, наполегливо радили триматися від чорно-червоного вогню над плечем професора Квірела якомога далі.

Професор Квірел розчахнув двері й зазирнув досередини.

 — Гм. Просто троль, як ти й казав. Ну що ж. Я сподівався був дізнатися про тебе щось цікавіше. За дверима мешкає «кокоргеккус», також відомий як ховчик звичайний.

 — Ховчик? Що він…​ та ні, гадаю, я знаю, що він робить.

 — Ховчик, — сказав професор Квірел, і тепер він знову розмовляв так, ніби читав лекцію як професор Гоґвортсу, — шукає темних замкнутих місць, до яких зрідка зазирають, наприклад закинуті комори та горища. Він хоче, щоб його лишили в спокої, тож приймає ту форму, що відлякує тебе.

 — Відлякує? Та я вбив троля.

 — Ви без жодної думки вистрибнули з кімнати. Ховчик старається викликати інстинктивний відступ, а не створити враження справжньої загрози. Інакше він вибрав би щось більш вірогідне. Хай там як, стандартні античари проти ховчика — це, звісно, зложар.

Професор Квірел зробив жест, і чорний вогонь злетів з його плеча й пройшов крізь двері.

З кімнати почувся короткий скрик, а потім запанувала тиша.

Вони зайшли до колишньої кімнати ховчика. Цього разу професор Квірел ішов першим. Без гірського троля кімната була просто черговим величезним приміщенням, яке освітлювало холодне блакитне світло.

Погляд професора Квірела видавався відстороненим, задумливим. Він перетнув кімнату, не чекаючи на Гаррі, і сам розчахнув двері в протилежній стіні.

Гаррі йшов слідом, тримаючись подалі.

У наступній кімнаті стояв казан, стелаж з інгредієнтами в банках, дошки для нарізання, палиці для розмішування та інше приладдя для зіллєваріння. З-під арок лилося біле світло, напевно через те, що сприйняття кольору було важливе для зіль. Професор Квірел вже стояв поряд з приладдям та уважно читав довгий пергамент, який він десь тут узяв. Двері до наступної кімнати заступала завіса з пурпурового вогню, що мав би значно страхітливіший ефект, якби не почорніле полумʼя над плечем професора Квірела.

Призупинення недовіри Гаррі вже пішло у відпустку, тож він нічого не сказав про те, що справжні системи безпеки мали на меті розрізнити авторизований та неавторизований персонал, тобто мали ставити виклики, що мали різну складність для людей, що мали бути допущені, та людей, що не мали. Наприклад, хорошим викликом було перевірити, чи знала людина комбінацію від замка, яку повідомили лише авторизованим співробітникам, а поганим викликом було перевірити, чи здатна людина зварити зілля згідно з написаною інструкцією, що любʼязно була надана.

Професор Квірел кинув пергамент Гаррі, і той приземлився на підлогу між ними.

 — Що скажеш про це? — спитав професор Квірел. Він відступив назад, щоб Гаррі міг підійти та підняти пергамент.

 — А-а, — вимовив Гаррі, коли переглянув пергамент. — Перевірка, чи здатна людина розвʼязати сміховинно очевидну логічну загадку про порядок інгредієнтів — це все одно не виклик, що дає різний результат для авторизованого та неавторизованого персоналу. Нічого не зміниться, навіть якщо використати цікавішу логічну загадку про трьох ідолів чи про шерегу людей в кольорових капелюхах, все одно ти анічогісіньки не досягнеш.

 — Подивися на інший бік, — сказав професор Квірел.

Гаррі перегорнув двофутовий пергамент.

З іншого боку дрібнесеньким почерком було написано найдовший список інструкцій зіллєваріння з усіх, що він бачив.

 — Що в біса…​

 — «Зілля осяйності», щоб вгамувати пурпуровий вогонь, — відповів професор Квірел. — Воно створюється додаванням тих самих інгредієнтів знову й знову, щоразу трохи в інший спосіб. Уявіть собі нетерплячу юну компанію першокласників, що пройшли крізь усі інші кімнати й гадають, що вони от-от досягнуть магічного дзеркала, а на них чекає це завдання. Ця кімната й справді витвір нашого майстра зіллєваріння.

Гаррі нарочито поглянув на фігуру з чорного полумʼя над плечем професора Квірела:

 — Вогонь не може перемогти вогонь?

 — Може, — відгукнувся професор. — Я не певен, що має. Припустімо, в цій кімнаті є пастка?

Гаррі не хотів стирчати в цій кімнаті й готувати зілля заради сміху, чи хай для чого там професор Квірел так повільно веде їх цими кімнатами. Рецепт зілля мав тридцять пʼять окремих інструкцій з додаванням дзвоників, чотирнадцять додавань «пасма яскравого волосся»…​

 — Можливо, зілля видає летальний газ, що є летальним для дорослих чарівників, але не для дітей. Чи міг бути задіяний будь-який із сотні смертельних трюків, якщо ми раптом стали серйозними. Ми стали серйозними?

 — Ця кімната — витвір Северуса Снейпа, — промовив професор Квірел, що раптом став задумливим. — Снейп — не просто сторонній глядач у цій грі. Йому бракує інтелекту Дамблдора, та в нього є намір вбити, якого в Дамблдора ніколи не було.

 — Ну, хай що тут коїться, воно не зупиняє дітей, — зазначив Гаррі. — Чимало першокласників дійшли до кінця. А якщо ти якимось чином можеш спинити всіх, крім дітей, то, з точки зору Дамблдора, це примушує лорда Волдеморта заволодіти дитиною, щоб пройти. Відповідно, не бачу в цьому сенсу, з точки зору його цілі.

 — Саме так, — сказав професор Квірел, потираючи перенісся. — Та знаєш, хлопче, в цій кімнаті немає тригерів чи пасток, що є в інших. Ані непомітних оберегів, які треба здолати. Ніби мене підбурюють начхати на зілля й просто зайти — але Снейп знає, що лорд Волдеморт достатньо проникливий, щоб це зрозуміти. Якби це й справді була пастка для будь-кого, хто не зварить зілля, то мудріше було б додати звичайні обереги, щоб не давати жодних ознак, що ця кімната відрізняється від решти.

Гаррі слухав, насупившись від зосередження.

 — Тож…​ єдиною причиною, з якої варто було б не додавати чутливі сіті — це для того, щоб змусити вас не долати цю кімнату силою.

 — Я вважаю, що Снейп очікує, що я й це збагну, — сказав професор із захисту. — А далі я вже не можу передбачити, на якому рівні він гадає я гратиму. Я терплячий, і виділив собі чимало часу на цю пригоду. Але Снейп не знає мене, він знає лише лорда Волдеморта. Він подеколи бачив, як лорд Волдеморт верещить від люті, і діє за імпульсами, що видаються контрпродуктивними. Поглянь на це з точки зору Снейпа: ніби майстер зіллєваріння Гоґвортсу каже лордові Волдеморту бути простим шкільним хлопчиком. Мені-то легко підкоритися, посміхатися в процесі й помститися потім. Але Снейп не знає, що лордові Волдеморту це нескладно, — професор Квірел поглянув на Гаррі. — Хлопче, ти ж бачив, як я пролетів повітрям над пасткою диявола, так?

Гаррі кивнув. Він ще тоді помітив своє спантеличення:

 — Мої підручники з чарів стверджують, що чарівники нездатні левітувати самих себе.

 — Так, — підтвердив професор Квірел, — саме так і пишуть у твоїх підручниках з чарів. Жоден чарівник не здатен левітувати ані себе, ані будь-який обʼєкт, що підтримує його власну вагу. Це буде ніби спроба витягнути себе за чуба. І втім лише лорд Волдеморт здатен літати…​ як? Відповідай якомога скоріше.

Якщо відповідь на це питання міг дати першокласник…​

 — Хтось наклав чари мітли на ваше спіднє, а тоді ви забуттятнули його.

 — Не зовсім, — сказав професор Квірел. — Чари мітли потребують довгої вузької форми, і обʼєкт має бути твердим. Одяг не підійде.

Гаррі насупив брови.

 — Наскільки довгою має бути форма? Чи можна підʼєднати короткі палички-мітли до тканини, і літати на цьому?

 — І справді, спочатку я прикріпив зачакловані палиці до рук та ніг, але лише щоб навчитися нового режиму польоту, — професор Квірел засукав рукав мантії й показав голу руку. — Як бачиш, зараз до мого рукаву нічого не прикріплено.

Гаррі обробив це додаткове обмеження.

 — Хтось наклав чари мітли на ваші кістки?

Професор Квірел зітхнув.

 — А як мені казали, це одне з найстрашніших досягнень Волдеморта. Після стількох років та чималого використання виманології, я досі погано розумію, що не так зі звичайними людьми…​ Але ти не один з них. І прийшов час тобі робити свій внесок у цю експедицію. Ти знав Северуса Снейпа з ближчого часу, ніж я. Я хочу почути твій аналіз цієї кімнати.

Гаррі завагався, він напускав на себе задумливість.

 — Зазначу, — сказав професор Квірел, а чорно-вогняний фенікс на його плечі ніби видовжив голову, щоб зиркнути на Гаррі, — якщо ти свідомо дозволиш мені зазнати невдачі, я визнаю це зрадою. Нагадую, що Камінь — це ключ до відродження міс Ґрейнджер, а також у мене в заручниках життя сотень учнів.

 — Я памʼятаю, — сказав Гаррі, і майже тієї ж миті чудовий винахідливий мозок Гаррі дещо вигадав.

Гаррі не був певен, що про це варто казати.

Мовчанка затяглася.

 — Щось уже спало на думку? — спитав професор Квірел. — Відповідай парселмовою.

Ні, це буде непросто — боротися з розумним ворогом, що здатен примусити тебе видати щиру правду в будь-яку мить.

 — Северус, принаймні сучасний Северус, вкрай поважає ваш інтелект, — сказав Гаррі натомість. — Гадаю…​ гадаю він міг очікувати, що Волдеморт повірить, що Северус не повірить, що Волдеморт здатен пройти цей тест на терпіння, але Северус очікував би, що Волдеморт його пройде.

Професор Квірел кивнув.

 — Пристойна теорія. Чи віриш у неї ти сам? Відповідай парселмовою.

 — Вірю й ссам, — прошипів Гаррі. Може бути небезпечним утримувати інформацію, навіть думки та ідеї…​ — Тому метою цієї кімнати є затримати лорда Волдеморта на годину. А якби я хотів вас убити, вірячи в те, у що вірить Дамблдор, очевидним рішенням було б спробувати Цілунок дементора. Тобто, вони вважають вас безтілесною душею…​ до речі, це правда?

Професор Квірел завмер.

 — Дамблдорові не спав би на думку такий метод, — по деякому часі сказав професор із захисту. — Але Северусові міг би.

Професор Квірел постукував пальцем по щоці, дивився він кудись у далечінь.

 — У тебе є влада над дементорами, хлопче, чи можеш ти сказати, чи є дементор поряд?

Гаррі заплющив очі. Якщо поряд і були рани світу, він не міг їх відчути.

 — Якщо є, я не відчуваю його.

 — Відповідай парселмовою.

 — Не відчуваю приссутність життєжерів.

 — Але ти чесно вважаєш це можливим? Не мав на меті якихось хитрощів?

 — Був чессним. Жодних хитрошщів.

 — Можливо, існує якийсь спосіб приховати дементора…​ І йому могли наказати зʼїсти душу, що заволоділа чужим тілом, якщо вони таку побачать…​ — професор Квірел і далі стукав пальцем по щоці. — Не виключено, що я підпадаю під цю умову. Чи дементору могли наказати зʼїсти будь-кого, хто пройде кімнату надто швидко, чи будь-кого, хто не є дитиною. Нагадую про Герміону та сотні інших заручників-учнів. Чи використаєш ти свою владу над дементорами, щоб перемогти мене, якщо зʼявиться дементор? Відповідай парселмовою.

 — Я не знаю, — прошипів Гаррі.

 — Життєжери не здатні мене знишщити, гадаю, — прошипів професор Квірел. — І я проссто покину це тіло, якшщо вони підійдуть надто близько. Цього разу повернусся шшвидко й нішщо мене не сспинить. Катуватиму твоїх батьків роками в покарання за те, шщо ти перешшкоджав мені. Ссотні учнів-заручників помруть, включно з тими, кого ти називаєшш друзями. Я питаю знову. Чи викорисстаєшш ти ссвою владу над життєжерами, шщоб захистити мене, якшщо вони зʼявляться?

 — Так, — прошепотів-прошипів Гаррі.

Сум та жах, що й так тиснули на нього, знову запалали, а в його темної сторони не було жодних методів стримувати емоції. Чому, професоре Квірел, чому ви стали таким…​

Професор Квірел посміхнувся.

 — Це мені нагадало. Ти мене ще не зрадив?

 — Шще не зрадив васс.

Професор Квірел підійшов до приладдя зіллєваріння й почав нарізати корінь однією рукою. Ніж рухався з майже невидимою швидкістю без видимих зусиль. Фенікс зі зложару відлетів до протилежного кута кімнати й чекав там.

 — Враховуючи всі невизначені фактори, видається мудрішим витратити час та пройти цю кімнату, як пройшли б першокласники, — сказав професор із захисту. — Можемо порозмовляти, доки чекаємо. У тебе були питання, хлопче? Я казав, що відповім на них, тож питай.

* * *

Примітка автора: ті з вас, у кого є невирішені суперечки щодо таємниць професора із захисту, мають зробити свою ставку зараз, чи назавжди заспокоїтися.

Розділ 108. Правда, ч.5: Відповіді й загадки

Професор із захисту встановив казан — той підлетів до потрібного місця за помахом палички. Ще один помах, і під казаном зайнялося полумʼя. Професор із захисту покрутив пальцем, і ложка з довгою ручкою почала рух, далі вона оберталася без підтримки. Тепер професор із захисту відмірював купу квітів з банки, як припустив Гаррі, дзвоників. Синьо-фіолетові пелюстки ніби сяяли в білому промінні зі стін, вони були загнуті до середини, ніби хотіли, щоб їх облишили в спокої. Першу квітку було додано до зілля одразу, потім казан просто сам перемішувався деякий час.

Професор із захисту став так, що міг бачити Гаррі, якщо поверне голову лише трохи, і Гаррі знав, що він в полі периферійного зору професора.

У куті чекав фенікс зі зложару, камінь поряд з ним почав блищати, бо розплавився й став гладкішим. Вогняні крила випромінювали темно-червоне світло, що забарвлювало все у колір крові, і відбивалося багряними іскрами в склі.

 — Марнуємо час, — сказав професор Квірел. — Став свої питання, якщо вони у тебе є.

Чому, професоре Квірел, чому, навіщо бути таким, навіщо ставати монстром, чому лорд Волдеморт, я знаю, що ви можете хотіти не того, що я, та я не можу уявити, чого ви хочете, щоось ценайкращий спосіб досягти мети…​

Ось що хотів знати мозок Гаррі.

Що Гаррі треба було знати, так це…​ якийсь вихід з того, що відбудеться далі. Але професор із захисту сказав був, що не обговорюватиме майбутні плани. Дивно вже те, що професор із захисту хотів говорити взагалі про щось, це мало суперечити якомусь з його правил…​

 — Я розмірковую, — сказав Гаррі вголос.

Професор Квірел злегка посміхнувся. Він чавив ступкою перший магічний інгредієнт — яскраво-червоний шестикутник.

 — Я цілком розумію, — сказав професор Квірел. — Та не міркуй задовго, дитя.

Цілі: завадити лорду Волдеморту шкодити людям, знайти спосіб убити чи нейтралізувати його, та спочатку отримати камінь та воскресити Герміону…​

…​переконати професора Квірела СПИНИТИ ЦЕ…​

Гаррі ковтнув слину, придушив цю емоцію, старався не підпускати вологу до очей. Навряд сльози справлять гарне враження на лорда Волдеморта. Професор Квірел і так вже спохмурнів, хоча видавалося, що він оглядає лист із яскравими білими, зеленими та пурпуровими частинами.

Не було жодного очевидного методу досягти бодай однієї з цілей — ще ні. Гаррі міг лише ставити питання, що найімовірніше нададуть корисну інформацію, хоч у Гаррі ще й не було плану.

Тож ми просто питаємо про найцікавіше? сказав внутрішній рейвенкловець Гаррі. Цілковито підтримую.

Замовкни, сказав Гаррі голосові, а тоді, ще трохи поміркувавши, вирішив, що годі вдавати, ніби цей голос існує.

Гаррі спали на думку чотири теми, як найпріоритетніші за цікавістю та важливістю. Отже чотири питання, чотири основні оповіді, які треба спробувати вмістити в час, доки вариться зілля.

Чотири питання…​

 — Ставлю перше питання, — сказав Гаррі. — Що насправді сталося в ніч 31 жовтня 1981-го? — чим ця ніч відрізнялася від усіх інших.. — Я хотів би почути повну історію, будь ласка.

Питання того, як і чому лорд Волдеморт пережив був власну смерть, видавалося вагомим для майбутнього планування.

 — Я чекав на це питання, — сказав професор Квірел, кинувши черговий дзвоник та білий блискучий камінчик до зілля. — Для початку, усе, що я розповів тобі про закляття горокраксів, — правда. Ти мав це зрозуміти, бо я розповідав про це парселмовою.

Гаррі кивнув.

 — Протягом кількох секунд після того, як ти дізнався про це закляття, ти одразу збагнув головну ваду, і почав шукати шляхів удосконалення закляття. Гадаєш, юний Том Редл був чимось гіршим?

Гаррі похитав головою.

 — Ну, а він був, — сказав професор Квірел. — Щоразу як я зневірювався у тобі, я нагадував собі, яким ідіотом я був, навіть коли мав удвічі більший за тебе вік. У свої пʼятнадцять я створив горокракс згідно з інструкціями з певної книжки, скориставшись смертю Ебіґейл Міртл під очима василіска Слизерина. Я планував створювати по горокраксу щороку після випуску з Гоґвортсу, і це був би мій запасний план — раптом всі інші надії на безсмертя не принесуть плодів. Тепер уже очевидно, що юний Том Редл просто хапався за соломинки. Створити ліпший горокракс, не задовольнятися вже відомим мені закляттям…​ це не спадало мені на думку, аж доки я не осягнув весь ідіотизм звичайних людей, і не усвідомив, які з їхніх вад маю і я. Та з часом я довів до звички — і цю звичку ти від мене успадкував — завжди шукати, як щось можна зробити ліпше. Задовольнитися закляттям, яке я вивчив був з книжки, хоча воно давало лише жалюгідну подобу того, чого я насправді хотів? Абсурд! Тож я став на пошуки створення ліпшого закляття.

 — Тепер ви справді безсмертний? — Гаррі розумів, що навіть враховуючи всі обставини, це питання було важливішим за війну та стратегію.

 — Саме так, — сказав професор Квірел. Він призупинив працю над зіллям і розвернувся лицем до Гаррі. В очах чоловіка був тріумф, Гаррі ніколи не бачив у нього такого виразу. — Серед усіх найтемніших мистецтв, що я міг розшукати, серед усіх таємниць під інтердиктом, від яких потвора Слизерина дала мені ключі, серед усього відомого чаклунському роду вчення, я знайшов самі натяки й поверхові знання щодо того, що мені було потрібно. Тож я переплів та переробив їх, та винайшов новий ритуал на базі нових принципів. Ритуал палав у моєму розумі роками, вдосконалювався в моїй уяві, я обмірковував його зміст та робив невеличкі зміни, чекав, доки мої наміри не кристалізуються. Нарешті я наважився викликати свій ритуал, винайдений ритуал з пожертвою, що ґрунтувався на неперевірених усією відомою магією принципах. І я вижив тоді, і живу досі, — чоловіка охоплювала така радість, ніби це було таке неймовірне звершення, що жодні слова не здатні були гідно його описати. — Я досі використовую слово «горокракс», та лише з сентиментальності. Це цілковито нова річ — найвеличніший з моїх витворів.

 — Як одне з питань, на які ви обіцяли відповідати, ставлю питання: як накласти це закляття, — сказав Гаррі.

 — Відмовляю, — професор із захисту повернувся до зілля, кинувши туди біле перо з сірими плямами та дзвоник. — Колись я гадав був навчити тебе, коли ти будеш старшим, бо жоден Том Редл інакше не заспокоїться. Та я змінив свою думку.

Інколи важко пригадати певний спогад, та Гаррі під час розмови старався згадати, чи казав був колись професор Квірел щось на цю тему. І ця фраза викликала спогад: «Можливо, вам скажуть, коли ви будете старші».

 — Вашому безсмертю досі потрібні фізичні якорі, — сказав Гаррі вголос. — Принаймні цим закляття нагадує старі горокракси, і це додаткова причина, чому ви й далі їх так називаєте, — небезпечно було казати таке вголос, та Гаррі треба було знати. — Якщо я помиляюся, ви легко можете заперечити це парселмовою.

Професор Квірел лиховісно посміхався.

 — Твій здогад правильний, хлопче, хоча кориссті тобі з того жодної.

На жаль, цю вразливість було нескладно компенсувати, якщо Ворог був розумним. Гаррі б не висував таких пропозицій просто на випадок, якщо Ворог не подумав про це сам, та в цьому випадку Ворог вже подумав був:

 — Один горокракс кинуто в активний вулкан, — з важким серцем сказав Гарі. — Туди ж, куди я пропонував був кинути дементора, якби я не зміг його знищити. А тоді ви спитали, де ще я б сховав щось, щоб ніхто ніколи його не знайшов. Один горокракс поховано на кілометри під землею в непримітному кубічному метрі земної кори. Один горокракс ви кинули в Маріанський жолоб. Один горокракс висить високо в стратосфері, невидимий. Навіть ви не знаєте, де вони всі, бо забуттятнули конкретну позицію зі своєї памʼяті. А останній горокракс — це пластина «Піонера-11», ви прошмигнули в НАСА й модифікували її. Ось звідки ви берете зображення зірок, коли накладаєте закляття зоряного сяйва. Вогонь, земля, вода, повітря, порожнеча.

«Є в них щось…​ душевне», — сказав був професор із захисту, тому Гаррі й запамʼятав. В них «душа» Редла.

 — Саме так, — сказав професор із захисту. — Я був доволі шокований, коли ти згадав був так швидко, та, гадаю, це не має значення. Усі пʼять недоступні ані мені, ані тобі.

Можливо, це не так, особливо якщо існує якийсь спосіб знайти магічний звʼязок та якимось чином визначити розташування…​ хоча, звісно, Волдеморт зробив би все можливе, щоб приховати цей звʼязок…​ але те, що створила магія, магія ж може й допомогти знищити. Піонер-11 був далеко за стандартами чарівників, але НАСА точно знала, де він, і, напевно, до нього було значно легше дістатися, якщо можна було використати магію, щоб змусити формулу Ціолковського відчепитися…​

Раптом Гаррі відчув певне занепокоєння. Не було жодного закону, що забороняв би професору із захисту збрехати про те, котрий міжзоряний апарат він перетворив був на горокракс, і якщо Гаррі нічого не плутав, звʼязок та відстеження позиції Піонера-10 перервалося невдовзі після проходу повз Юпітер.

Втім, що заважало професорові Квірелу горокракснути їх обох?

Гаррі розвинув цю думку в очевидному напрямку. Він не мав би таке пропонувати на випадок, якщо Ворог ще про це не подумав. Та видавалося надзвичайно імовірним, що Ворог про це подумав.

 — Сскажіть, учителю, — прошипів Гаррі, — чи знишщення цих пʼяти якорів досстатньо, щоб убити васс?

 — Чому ти питаєшш? — прошипів професор із захисту з тональністю шипіння, що в перекладі з парселмови означала веселість. — Підозрюєшш, шщо відповідь — «ні»?

Гаррі не знав, що відповісти, хоч він був певен, що його відповідь не мала жодного значення.

 — Твоя підозра ссправедлива, хлопче. Знишщення цих пʼяти не перетворить мене на ссмертного.

У Гаррі знову пересохло в Горлі. Якщо закляття не вимагало серйозних витрат…​

 — Як багато якорів ви сстворили?

 — Зазвичай я не відповів би, та очевидно, шщо ти вже здогадавсся, — посмішка професора із захисту поширшала. — Відповідь така: я не знаю. Припинив рахувати дессь близько ссто ссьомого. Проссто взяв ссобі за звичку сстворювати один шщоразу, як вбиваю когоссь без ссвідків.

Понад сотню вбивств без свідків, доки лорд Волдеморт не припинив рахувати. І навіть гірші новини…​

 — Ваше закляття безсмертя досі потребує людської смерті? Чому?

 — Велике творіння підтримує життя й магію в присстроях, шщо були сстворені за допомогою пожертви життя й магії іншших, — і знову зміїний сміх-шипіння. — Так ссподобавсся хибний описс попереднього закляття горокракссів, так розчарувавсся, коли зрозумів уссю правду, думки про поліпшшену верссію набули такої форми.

Гаррі не знав, чому професор із захисту надає йому всю цю життєво важливу інформацію, але причина мала існувати, і це його бентежило.

 — Тож ви й справді безтілесний дух, що заволодів Квіріном Квірелом.

 — Так. Я повернусся шшвидко, якшщо це тіло вбʼють. Буду дуже роздратований та мсстивий. Я кажу це тобі, хлопче, щоб ти не робив дурниць.

 — Я розумію, — сказав Гаррі.

Він дуже старався впорядкувати думки, згадати, що він планував спитати далі, доки професор із захисту повернув погляд до зілля. Лівицею він по краплі додавав товчені мушлі до казана, а правицею кинув ще один дзвоник.

 — І що ж сталося 31 жовтня? Ви…​ хотіли перетворити немовля — Гаррі Поттера — на горокракс, чи то новий, чи то старий. Ви зробили це навмисно, бо сказали Лілі Поттер, — Гаррі перевів дихання. Тепер, коли він знав чому, мурахи пробігли його шкірою, їх було легше витримати. — «Ну гаразд, я приймаю цю угоду. Ти помреш, а дитина житиме. Тепер кинь паличку, щоб я міг тебе вбити».

Заднім числом було очевидно, що переважно Гаррі памʼятав цю подію з точки зору лорда Волдеморта, і лише наприкінці він бачив очима маленького Гаррі Поттера.

 — Що ви зробили? Навіщо ви це зробили?

 — Пророцтво Трелоні, — сказав професор Квірел. Рукою він стукнув дзвоником по стрічці міді перед тим, як додати його. — Довгими днями я міркував про нього після того, як Снейп приніс мені пророцтво. Пророцтва — штуки непрості. Як би це висловити, щоб ти не почав думати щось дурне…​ ну, я скажу це, а якщо ти дурний, це мене роздратує. Я був у захваті від того, що пророцтво підтвердило, що зʼявиться хтось рівний мені, бо це могло означати, що ця людина буде здатна підтримувати розумну розмову. Після пʼятдесяти років серед невиразних ідіотів мені вже було начхати, чи можна вважати мою реакцію літературним кліше. Я не збирався проґавити цю можливість, не обміркувавши її. А тоді, розумієш, у мене виникла хитра ідея, — професор Квірел зітхнув. — Мені спало на думку, що я можу здійснити пророцтво на моїх умовах, на власну користь. Я позначу дитину як рівну собі, наклавши старе закляття горокраксів, щоб мій власний дух переписав порожній стан дитини. Це буде точніша копія мене, бо не буде старого я, з яким би змішувалося нове. Згодом, коли мені набридло б панувати в Британії, і я б перейшов до інших справ, я би домовився з іншим Томом Редлом вдати, ніби це він мене переміг, і він би почав правити в Британії, яку він врятував. Ми б грали цю гру один з одним завжди, робили б життя один одного цікавим посеред світу дурнів. Я знав, що драматург би передбачив, що ми двоє зрештою знищили би одне одного. Та я довго про це міркував, і вирішив, що ми обидва просто відмовимося від такої ролі в драмі. Це було моє рішення, і я був певен, що так і буде. Обидва Редли, гадав я, будуть надто розумними, щоб справді піти цим шляхом. Пророцтво ніби натякало, що якщо я знищу все, крім залишку Гаррі Поттера, то наші духи будуть не такими вже й різними і зможуть існувати в одному світі.

 — Щось пішло не так, — сказав Гаррі. — Щось вибухнуло й знесло дах будинку Поттерів у Ґодриковій Долині, нагородило мене шрамом на чолі й лишило від вас лише згоріле тіло.

Професор Квірел кивнув. Його руки сповільнили працю над зіллям.

 — Резонанс нашої магії, — тихо сказав професор Квірел. — Коли я перетворив дух дитини на свій власний…​

Гаррі згадав, як в Азкабані смертельне прокляття професора Квірела зіткнулося з його патронусом. Пекучу, несамовиту агонію в чолі, ніби його голова от-от розпадеться навпіл.

 — Не злічити, скільки разів я міркував про ту ніч, програвав у памʼяті свою помилку, вигадував, як було б мудріше вчинити, — сказав професор Квірел. — Пізніше я вирішив, що варто було відкинути паличку з руки й перекинутися на подобу анімага. Та тієї ночі…​ тієї ночі я інстинктивно старався приборкати хаотичні флуктуації власної магії, хоча й відчував, що мене спопеляє зсередини. Це було неправильне рішення, і я зазнав невдачі. Тож моє тіло було знищене, і доки я переписував розум немовляти Гаррі Поттера, кожний з нас знищив усе, крім залишку іншого. А тоді…​ — професор Квірел стримував емоції. — А тоді, коли я опритомнів у своїх горокраксах, виявилося, що моє велике творіння не спрацювало так, як я сподівався був. Я мав би бути в змозі вільно ширяти поза горокраксами та оволодіти будь-якою жертвою, що погодиться на це чи буде надто слабкою, щоб відмовити мені. Та як і оригінальне закляття горокраксів, я був здатен входити лише до жертви, що торкалася фізичного горокраксу…​ а я сховав свої незліченні горокракси в таких місцях, де ніхто ніколи їх не знайде. Інстинкти не обманюють тебе, хлопче, зараз невдалий час для сміху.

Гаррі не видав ані звуку.

Процес варіння зілля потребував паузи — жодні інгредієнти не треба було додавати, а казан мав кипіти деякий час.

 — Переважно я дивився на зірки, — тепер тихіше сказав професор Квірел. Він відвернувся від зілля, втупився в біле світло стін. — Тепер я міг сподіватися лише на горокракси, що їх я сховав за часів безпросвітної тупості своєї юності. Перетворював на них древні медальйони замість простих камінчиків. Клав їх на збереження на дні колодязів отрути посеред озера інферіїв замість того, щоб летиключем відправити їх на дно моря. Якби хтось знайшов один з тих горокраксів та подолав їхній сміховинний захист…​ але це видавалося доволі примарною надією. Я не був певен, що колись знову набуду тіло. І все ж я був безсмертним. Найгіршу можливу долю було успішно відвернуто, хоча б це для мене зробило моє велике творіння. Мені мало на що було сподіватися, і мало чого лишалося боятися. Я вирішив, що не збожеволію, бо не бачив з того користі. Натомість я споглядав зірки та міркував, а Сонце повільно зникало за мною. Я згадував помилки свого минулого життя. Заднім числом я бачив їх чимало. Я подумки створював нові потужні ритуали, які я міг би спробувати, якби я знову міг використовувати магію, враховуючи, що тепер я був певен у своєму безсмерті. Я згадував древні загадки і значно старанніше намагався їх розвʼязати, хай яким терплячим я собі раніше здавався. Я знав, що якщо звільнюся, стану значно могутнішим, ніж у минулому житті. Та переважно я гадав, що такого не станеться, — професор Квірел повернувся до зілля. — Девʼять років та чотири місяці після тієї ночі, мандрівний шукач пригод на імʼя Квірін Квірел успішно обійшов увесь захист одного з моїх найранніших горокраксів. Що було далі, тобі відомо. А тепер, хлопче, можеш сказати те, про що, як ми обидва знаємо, ти думаєш.

 — Ем, — сказав Гаррі. — Видається, цього не варто казати вголос…​

 — Так і є, містере Поттер. Це нерозумно мені казати. Зовсім. Анікрапельки. Але я знаю, що ти про це думаєш, і ти думатимеш про це й далі, а я й далі знатиму, аж доки ти цього не вимовиш. Тож кажи.

 — Ну. Ем. Я розумію, що заднім числом це значно очевидніше, ніж перед подією, і я безперечно не пропоную вам спробувати виправити помилку зараз, та якщо ви — темний лорд, і почули про дитину, якій напророчено вас перемогти, то існує певне закляття, яке неможливо зупинити чи заблокувати, і працює щоразу, коли влучає у щось з мозком…​

 — Так, дуже дякую, містере Поттер, уявляєте, мені це спадало кілька разів на гадку протягом наступних девʼяти років, — професор Квірел взяв черговий дзвоник та почав чавити його в долоні. — Я зробив цей принцип наріжним каменем своєї навчальної програми з бойової магії після того, як навчився цього у важкий спосіб. Це не було першим правилом у списку молодшого Тома Редла. Лише жорсткий досвід навчає нас, які принципи пріоритетніші за інші. Бо простими словами можна однаково переконувати у важливості різних принципів. Заднім числом мені здається, що було б ліпше відправити до Поттерів Белатрису, а не йти самому. Та в мене було правило, що подібні справи треба робити власноруч, а не надсилати вірного лейтенанта. Так, я обмірковував і смертельне прокляття. Та раптом смертельне прокляття якимось чином зрикошетило б від немовляти й влучило в мене, і таким чином пророцтво б здійснилося. Звідки мені було знати.

 — То скористалися б сокирою — складно уявити, що у відповідь на удар сокирою зʼявилося б закляття у відповідь для здійснення пророцтва, — сказав Гаррі й замовкнув.

 — Я вирішив був, що найбезпечніше — виконати пророцтво на власних умовах, — сказав професор Квірел. — Безперечно, щойно я почую наступне пророцтво, що мені буде не до смаку, я знищуватиму його за кожної можливої нагоди, а не старатимуся підіграти, — професор Квірел чавив троянду, ніби хотів вичавити з неї сік, досі голими руками. — А тепер усі вважають, що Хлопчик-Що-Вижив якимось чином невразливий для смертельного прокляття, хоча смертельне прокляття не руйнує будинки й не залишає по собі обгорілих тіл, бо їм навіть на думку не спадає, що лорд Волдеморт міг скористатися якимось іншим закляттям.

Гаррі знову промовчав. Йому спало на думку, що був інший очевидний спосіб, в який лорд Волдеморт міг би уникнути цієї помилки. Можливо, цей спосіб легше було знайти, якщо тебе виховували маґли, а не з чаклунським поглядом на речі.

Гаррі ще не вирішив, чи варто поділитися цією думкою з професором Квірелом. Були і переваги, і недоліки в тому, щоб вказати на цю помилку.

По якомусь часі професор Квірел взяв черговий інгредієнт зілля — нитку, що скидалася на волосину єдинорога.

 — Зазначу, як попередження, — сказав професор Квірел. — Не сподівайся, що я знову затримаюся на девʼять років, якщо якимось чином ти знищиш це моє тіло. Я одразу встановив горокракси в ліпших місцях, та зараз навіть це зайве. Завдяки тобі я дізнався, де знайти воскресальний камінь. Воскресальний камінь, звісно ж, не повертає мертвих. Та в ньому є древніша за мою магія, що створює проекцію нібито духа. Я переміг смерть, тому реліквія Кадмуса визнала мене своїм господарем і підкорилася моїй волі. Тепер я вбудував воскресальний камінь у свій великий витвір, — професор Квірел злегка посміхнувся. — Багато років тому я розглядав був можливість зробити цей пристрій горокраксом, та тоді вирішив цього не робити, бо в персні була невідома мені магія…​ ах, яке ж іронічне інколи життя. Та я відійшов від теми. Ти, хлопче, ти сам це спричинив, ти зробив мій дух вільним літати де заманеться та спокушати найліпшу жертву, бо так легко поділився таємницею. Це катастрофа для будь-кого, хто протистоїть мені. Ти сам призвів до цього, намалювавши символ мокрим пальцем на чайному блюдці. Цей світ стане безпечнішим для всіх, якщо ти навчишся моральних принципів, які чаклуни всотують з дитинства. І вссе, шщо я шщойно ссказав — правда.

Гаррі заплющив очі й почав масажувати чоло. Якби він міг подивитися на себе збоку, то побачив би, що він повна копія професора Квірела в глибоких роздумах.

Задача перемоги над професором Квірелом видавалася неймовірно складною, навіть за стандартами неможливих задач, які Гаррі вже розвʼязав був. Якщо метою професора Квірела було переконати в цій складності, то в нього це виходило. Гаррі почав серйозно розглядати можливість того, що ліпше запропонувати панувати Британією як представник Волдеморта без жаги до вбивств, якщо сам професор Квірел просто погодиться припинити весь час вбивати людей. Хоча б переважно.

Та навряд таке можливо.

Гаррі втупився в свої руки, він сів на підлогу, і відчував, що його сум переходить у відчай. Лорд Волдеморт, що наділив Гаррі його темною стороною, так довго обмірковував усе на світі, включно з власними процесами роздумів…​ і повернувся спокійним, твердо мислячим, але досі вбивцею професором Квірелом.

Професор Квірел додав дрібку золотого волосся до зілля осяйності, і це нагадало Гаррі, що час спливає. Пасма яскравого волосся траплялися в рецепті не так часто, як дзвоники.

 — Ставлю друге питання, — сказав Гаррі. — Розкажіть про філософський камінь. Чи робить він щось іще, окрім того, що робить трансфігурацію сталою? Чи можливо виробити інші камені, чому це складно?

Професор Квірел схилився над зіллям, і Гаррі не міг бачити його обличчя.

 — Гаразд, я розповім тобі історію каменя, наскільки я зміг її дізнатися. Єдина сила каменя — накладання постійності, перетворити тимчасову форму на справжню й тривалу матерію — сила, що абсолютно недосяжна звичайним закляттям. Витвори чарів на кшталт Гоґвортсу підтримують постійні колодязі магії. Навіть метаморфомаги нездатні зробити нігті золотими та зрізати їх на продаж. За поточною теорією прокляття Метаморфмагус лише перебудовує матерію їхнього тіла, як маґл-коваль змінює залізо молотом та щипцями, а їхнє тіло не містить золота. Якщо сам Мерлін і здатен був створювати золото з порожнього повітря, історії про це не відомо. Тож камінь, як можна здогадатися ще до початку дослідження, має бути й справді древнім. Але світ знає Ніколаса Фламеля лише шість століть. Скажи, яке очевидне питання треба поставити, якщо хочеш відстежити історію каменя, хлопче.

 — Ем, — промимрив Гаррі. Він тер чоло, щоб зосередитися. Якщо камінь старий, але світ знав Ніколаса Фламеля лише шість століть…​ — Чи був якийсь інший чаклун, що довго жив, і зникнув приблизно тоді ж, коли зʼявився Ніколас Фламель?

 — Щось таке, — зреагував професор Квірел. — Памʼятаєте, шість століть тому була темна леді, яку називали невмирущою, чарівниця Баба Яга? Подейкували, що вона здатна вилікувати будь-яке поранення на собі, змінювати форми, як забажає…​ очевидно, в неї був Камінь сталості. А тоді якось Баба Яга погодилася викладати бойову магію в Гоґвортсі, згідно з давнім поважним перемирʼям, — видавалося, професор Квірел став…​ розлюченим, Гаррі зрідка таке бачив. — Та їй не довіряли, тож було накладене прокляття. Деякі прокляття легше створити, якщо накладати його на себе й інших теж. Прокляття парселмови Слизерина — один з прикладів. У цьому випадку підписи Баби Яги та кожного учня й викладача Гоґвортсу поклали до древнього пристрою, відомого під назвою Келих вогню. Баба Яга заприсяглася, що не проллє ані краплі крові учнів, не візьме в учнів нічого, що їм належить. У відповідь учні заприсяглися не проливати ані краплі крові Баби Яги й не брати нічого, що належить їй. Ось під якими умовами вони поставили підпис, а Келих вогню засвідчив це, і мав покарати порушника.

Професор Квірел узяв новий інгредієнт — тонку золоту нитку, що обвʼязувала жменьку чогось, що скидалося на бруд.

 — Тоді перейшла в шостий клас відьма на імʼя Перенел. І хоча врода Перенел лише щойно розквітла, серце її вже було чорнішим за серце Баби Яги…​

 — Ви називаєте її лихою? — вигукнув Гаррі, і збагнув, що він став жертвою помилки ad hominem tu quoque.

 — Цить, хлопче, я розповідаю казочку. На чому я зупинився? А, так, Перенел, вродлива та пожадлива. Перенел спокусила темну леді впродовж місяців — легкі дотики й флірт, вдавання соромʼязливої невинності. Вона захопила серце темної леді, і вони стали коханками. А якось Перенел прошепотіла, ніби чула про силу Баби Яги змінювати форму, і як це розпалювало її бажання. Тож Перенел схилила Бабу Ягу до того, щоб та прийшла з Каменем та прийняла чимало подоб тієї ночі задля їхнього задоволення. Серед форм, які Перенел просила прийняти Бабу Ягу, була й форма чоловіка. І спали вони разом як чоловік і жінка. Але Перенел до тієї ночі була незайманою. Позаяк в ті дні всі були доволі старомодними, Келих Вогню сприйняв це як пролиття крові Перенел і як взяття того, що їй належало. Ось так обманом Бабу Ягу змусили порушити клятву, і Келих зробив її беззахисною. Перенел вбила Бабу Ягу, що без жодних підозр спала в ліжку Перенел, убила темну леді, що кохала її та прийшла в Гоґвортс з миром під умовами древньої угоди. Так і скінчився пакт, що дозволяв чорними чаклунами та відьмам викладати бойову магію в Гоґвортсі. У подальші роки Келих Вогню використовувався для безґлуздих міжшкільних турнірів, а тоді лишився збирати порох у якомусь кабінеті Бобатона, доки я, зрештою, його не викрав.

Професор Квірел кинув бліду бежево-рожеву гілочку в казан, і колір зілля став білим, щойно та торкнулася поверхні.

 — Та я відійшов від теми. Перенел взяла Камінь в Баби Яги й прийняла подобу та імʼя Ніколаса Фламеля. Вона також зберегла свою оригінальну особистість Перенел, як дружину Фламеля. Вони вдвох зʼявлялися на людях, та це легко організувати чисельними очевидними способами.

 — А створення Каменя? — спитав Гаррі, його мозок опрацьовував нову інформацію. — Я бачив алхімічний рецепт для цього в книжці…​

 — Чергова брехня. Перенел намагається створити враження, ніби «Ніколас Фламель» заслуговує на вічне життя, бо здійснив величну магію, і це може спробувати кожен. Вона дає іншим хибний шлях, щоб ті натомість не шукали справжній Камінь, як Перенел знайшла Камінь в Баби Яги, — професор Квірел скривився. — Не дивно, що я змарнував роки на опанування хибного рецепта. Далі ти спитаєш, чому я не викрав, не катував і не вбив Перенел, коли дізнався правду.

Насправді Гаррі не мав наміру таке питати.

Професор Квірел розповідав далі:

 — Відповідь така: Перенел передбачила була наміри чорних чаклунів на кшталт мене й запобігла їм. «Ніколас Фламель» публічно дав незламну обітницю, що не підкориться жодним спробам змусити його видати Камінь — як він стверджував, щоб вберегти безсмертя від жадібних людей, ніби це послуга людству. Я боявся, що Камінь буде назавжди втрачено, якщо Перенел помре, не сказавши, де його сховано, а обітниця позбавила тортури сенсу. Ба більше, я сподівався отримати від Перенел знання, якщо знайшов би правильний підхід, щоб здобути їх у неї. Хоч Перенел починала без особливих власних знань, у її владі були життя ліпших за неї чарівників, вона обмінювала крихітні й дрібні зцілення на таємниці, і невеличке повернення віку на владу. Перенел не надавала нікому справжньої юності — та якщо ти почуєш про якогось чарівника, що дожив з сивою бородою до двохсот пʼятдесяти, можеш не сумніватися, що в цьому взяла участь Перенел. Вже в мій час століття наділили Перенел достатньою перевагою, щоб зробити з Албуса Дамблдора гідного суперника темному лордові Ґріндельвальду. Коли я зʼявився як лорд Волдеморт, Перенел зміцнила Дамблдора більше, додавала йому ще краплю свого вчення щоразу, як видавалося, що лорд Волдеморт починав перемагати. Мені хотілося щось зробити з цього приводу, вигадати якийсь хитрий план, але це мені так і не вдалося. Я не нападав на неї напряму, бо не був певен у своєму великому творінні. Я не виключав, що колись доведеться благати її про відновлення мого віку.

Професор Квірел кинув два дзвоники одразу, і вони ніби злилися, щойно торкнулися бурхливої рідини.

 — Та тепер я певен у своєму творінні, тож вирішив, що прийшов час забрати Камінь силою.

Гаррі завагався.

 — Я хотів би почути вашу відповідь парселмовою. Чи все це правда?

 — Нішщо зі ссказаного мною не є брехнею, насскільки мені відомо, — сказав професор Квірел. — Оповідь потребує заповнення невідомих місць. Я не міг бачити, як Перенел зваблювала Бабу Ягу. Оссновне має бути переважно правильним, гадаю.

Гаррі помітив, що він трохи спантеличений:

 — Тоді я не розумію, чому Камінь тут, у Гоґвортсі. Хіба не найкращою тактикою було б сховати його під якоюсь каменюкою в Ґренландії?

 — Мабуть, вона високо оцінює мої здібності в царині розшуку речей, — сказав професор із захисту.

Видавалося, він зосередився на казані, коли опускав дзвоник у банку з рідиною, що була позначена символом для дощової води.

Ми дуже схожі — професор із захисту і я. Не у всьому, але в дечому. Якщо уявити, що зробив би я за таких умов…​

 — Ви блефом змусили всіх повірити, що маєте якийсь спосіб знайти Камінь? — вголос спитав Гаррі. — Щоб Перенел поклала його в Гоґвортс, де його охоронятиме Дамблдор?

Професор із захисту зітхнув, він не відводив погляду від казана.

 — Гадаю, цю стратегію не вдасться від вас приховати. Так, коли я заволодів Квірелом і повернувся, я виконав план, що його я вигадав, доки споглядав зірки. Спершу я зробив усе, щоб бути прийнятим на посаду професора із захисту Гоґвортсу, бо не варто було викликати підозри, доки я шукав роботу. Коли це було зроблено, я влаштував, щоб одна з експедицій Перенел зі зламу проклять відкрила несправжній, але майстерно підроблений напис, в якому дано опис корони змії, що її можна використати для пошуку Каменя, хай де він схований. Одразу ж, ще до того, як Перенел встигла купити корону, її вкрали. Також я залишив явні ознаки того, що крадій був здатен розмовляти зі зміями. Тож Перенел вирішила, що я можу точно знайти її Камінь, і потрібен достатньо могутній охоронець, щоб він був здатен мене перемогти. Ось як Камінь опинився в Гоґвортсі, у царстві Дамблдора. Звісно, саме цього я й хотів, бо вже отримав доступ до Гоґвортсу на рік. Гадаю, решта тебе не стосується, я не розповідатиму про майбутні плани.

Гаррі спохмурнів. Професор Квірел не мав би йому цього казати. Хіба що ця стратегія якимось чином втратила цінність для омани Перенел у майбутньому?.. Або, відповівши так швидко, професор із захисту сподівався був, що складеться враження, ніби це подвійний блеф і корона змії й справді може знайти Камінь…​

Гаррі вирішив не ставити цю відповідь під сумнів парселмовою.

Ще одне пасмо яскравого волосся, що здавалося білим, але не від віку, було обережно опущено в казан, і це знову нагадало Гаррі про обмеженість часу. Гаррі шукав, але не знайшов жодних додаткових питань на цю тему. Не існувало відомих методів створення філософських каменів, і винайти цей метод було складно. Напевно, обʼєктивно це були найгірші новини за сьогодні.

Гаррі глибоко вдихнув.

 — Ставлю третє питання, — сказав він. — Хочу знати всю правду про цей шкільний рік. Усі ваші плани, усі плани, про які ви знаєте.

 — Гм…​ — протягнув професор Квірел, кинувши черговий дзвоник до зілля разом з рослиною у формі крихітного хреста. — Подивімося…​ найбільш приголомшливим відкриттям було те, що професор із захисту — Волдеморт під прикриттям.

 — Ну, це очевидно, — сказав Гаррі, з глибокою гіркотою, направленою на себе.

 — З чого мені почати?

 — Навіщо ви вбили Герміону? — питання просто злетіло з його вуст.

Професор Квірел відволікся від зілля й уважно на нього подивився.

 — Це мало б бути очевидним…​ Хоча, гадаю, не можна тебе засуджувати за сумніви в очевидному. Щоб зрозуміти мету заплутаного плану, розгляньте його наслідки й поставте питання, хто міг хотіти їх досягти. Я вбив міс Ґрейнджер, щоб поліпшити стан твоїх справ з Луціусом Мелфоєм, бо в мої плани аж ніяк не входило, щоб в нього був такий вплив на тебе. Мушу визнати, я був вражений тим, скільки тобі вдалося витиснути з цієї можливості.

Гаррі розтиснув зуби, що потребувало зусиль:

 — Це після того, як ви спробували підставити Герміону у замаху на вбивство Драко та відправити її в Азкабан через що? Через те, що вам не подобався її вплив на мене?

 — Не мели дурниць, — сказав професор Квірел. — Якби я хотів лише прибрати з дороги міс Ґрейнджер, я б не вплутував у це Мелфоїв. Я спостерігав за твоєю грою з Драко Мелфоєм, і вона була мені до смаку, але я знав, що довго так не триватиме, доки Луціус про це не дізнається й не втрутиться. А тоді через свої дії ти вскочив би в халепу, бо Луціус так просто цього б не пробачив. Якби ти просто програв на суді Чарверсуду, програв, як я тебе вчив, то лише за два тижні неспростовні свідчення довели б, що це Луціус Мелфой, після того, як дізнався про віроломство свого сина, імперіуснув професорку Спраут, щоб та використала чари охолоджування крові на містері Мелфої та чари памʼяті на міс Ґрейнджер. Луціуса було б знято з політичної дошки, заслано у вигнання, якщо не в Азкабан. Драко Мелфой успадкував би статки роду Мелфоїв, і твоєму впливу на нього ніхто б уже не заважав. Натомість я мав скасувати план посередині. Тобі вдалося цілковито зіпсувати мій задум і водночас пожертвувати всім своїм майном, і надати Луціусові Мелфою чудову можливість довести, що він справді турбується про сина. Маю сказати, у тебе неймовірний антиталант щодо плутання під ногами.

 — А також ви гадали, — сказав Гаррі, а шаблони його темної сторони допомагали його голосу звучати рівно й холодно, — що два тижні в Азкабані поліпшать вдачу міс Ґрейнджер, спинять її поганий вплив на мене. Тому ви зробили так, щоб в газеті були статті, що закликали надіслати її до Азкабану замість якогось іншого покарання.

Губи професора Квірела склалися в тонку посмішку.

 — Впіймав. Так, я гадав, що вона може стати твоєю Белатрисою. Також це мало б постійно нагадувати тобі, як сильно варто поважати закон, а також розвинути правильне ставлення до міністерства.

 — Ваш план був ідіотськи ускладненим і не мав шансів спрацювати, — Гаррі знав, що за цих обставин варто бути чемнішим, що з точки зору професора Квірела він знову вчиняв помилку, та не міг змусити себе про це турбуватися.

 — Він був менш складним, ніж план Дамблдора, щоб у різдвяній битві три війська зіграли в нічию, а також не набагато складнішим за мій план змусити тебе вважати, ніби Дамблдор шантажував містера Забіні. Ви не враховуєте, містере Поттер, що всі ці плани не мусили бути успішними, — професор Квірел подеколи перемішував зілля, він посміхався. — Є плани, що мусять бути успішними, і тоді треба лишати основну ідею якомога простішою та підготовити всі можливі перестороги. Але є й плани, коли невдача прийнятна, і тоді можна розважитися, чи перевірити свою здатність впоратися з ускладненнями. Якби щось пішло не так з будь-якими з цих планів, це мене аж ніяк не вбило б, — посмішка професора Квірела зникла: — А от наша подорож до Азкабану належить до першого типу планів, і я тоді зовсім не зрадів вашим витівкам.

 — Що саме ви зробили з Герміоною? — якась частина Гаррі дивувалася рівності власного голосу.

 — Забуттятуси та чари хибної памʼяті. Я не знав напевне, чи щось інше буде непоміченим оберегами Гоґвортсу та під пильною увагою до її памʼяті опісля, — на лиці професора Квірела промайнуло роздратування. — Частково те, що ти доречно називаєш ускладненнями, виникло саме через те, що початкову версію мого плану довелося змінити. Я прийшов до міс Ґрейнджер в коридорі у подобі професорки Спраут, запропонував їй змову. Перша спроба впливу провалилася. Я забуттятнув її та спробував іншу версію. Друга наживка не спрацювала. Третя не спрацювала. Десята не спрацювала. Це мене так роздратувало, що я спробував кожну з подоб, що є в моєму доступі, включно зі значно відповіднішими для містера Забіні. І все одно нічого не спрацювало. Дитя ніяк не хотіло порушувати свій дитячий кодекс.

 — Не вам називати її дитям, професоре, — голос Гаррі звучав дивно навіть для нього самого. — Її кодекс спрацював. Запобіг вашому обману. Уся ідея деонтологічних етичних заборон полягає в тому, що аргументи на користь їхнього порушення часто є значно менш вірогідними, ніж видається.

Після того, як вони воскресять Герміону, Гаррі скаже їй, що сам лорд Волдеморт не зміг схилити її до неправильних вчинків, і тому він її вбив.

 — Гадаю, ваше зауваження справедливе, — сказав професор Квірел. — Є прислівʼя про те, що навіть годинник, що не йде, показує правильний час двічі на день, і я не вважаю, що міс Ґрейнджер насправді поводилася розумно. Втім, правило десяте: не скиглити про нікчемність опозиції, коли та зірвала твої плани. Неважливо. Після двох годин невдалих спроб я зрозумів, що виявляю зайву впертість, і що мені не конче потрібно, щоб міс Ґрейнджер зіграла саме ту роль, яку я їй написав. Я відкинув свій перший план і натомість надав міс Ґрейнджер хибні спогади, ніби вона бачила, як містер Мелфой проти неї планує за таких умов, що вона не могла повідомити ані вас, ані дорослих. Зрештою, саме містер Мелфой дав мені потрібну можливість — мені просто пощастило.

Професор Квірел кинув дзвоник та клаптик пергаменту в казан.

 — Чому обереги повідомили, що Герміону вбив професор із захисту?

 — Коли Дамблдор вказав оберегам, що мене треба вважати професором із захисту, у мене був гірський троль у роті як зуб, — легка посмішка. — Інша жива зброя не може бути трансфігурована — помре після скасування трансфігурації протягом потрібних для уникнення викриття за допомогою часовороту шести годин. Той факт, що як знаряддя вбивства використовувався гірський троль, — явна ознака, що була потреба в зброї, яку можна безпечно трансфігурувати. Разом зі свідченням оберегів та знанням Дамблдора про те, як він ідентифікував мене Гоґвортсові, ви могли зробити висновок, що відповідальний — я…​ теоретично. Втім, з досвіду я знаю, що такі загадки значно складніше розвʼязати, якщо відповідь ще невідома, і я вирішив, що ризик невеликий. А, це нагадало мені, у мене є власне питання, — професор із захисту пильно подивився на Гаррі. — Що мене зрештою видало, у коридорі поза цими кімнатами?

Гаррі притлумив емоції, щоб зважити втрати й виграш від чесної відповіді, і дійшов висновку, що професор із захисту надавав значно більше інформації, ніж отримував (чому?), і що краще не створювати враження, ніби він щось приховує.

 — Переважно, — сказав Гаррі, — те, що одночасна поява всіх у Дамблдоровому коридорі була надто малоймовірною. Я спробував обміркувати гіпотезу, що всі появи були скоординовані, включно з вашою появою.

 — Але я ж сказав, що стежив за Снейпом, — сказав професор із захисту. — Це не було правдоподібно?

 — Було, але…​ — почав Гаррі. — Ем. Закони, що визначають хороші пояснення, не включають у себе правдоподібні виправдання тому, що ти почув раніше. Ці закони — про заздалегідь призначені імовірності. Ось чому наука вимагає робити передбачення заздалегідь, а не довіряє поясненням, які люди вигадують опісля. А я б не передбачив заздалегідь, що ви підете за Снейпом і ось так зʼявитеся. Навіть якби я вже знав, що ви здатні причепити до його палички слід. Я б усе одно не очікував, що ви це зробите й підете за ним саме тоді. Позаяк ваше пояснення не викликало в мене відчуття, що я зміг би передбачити ваш прихід, я все одно вважав цю подію малоймовірною. Я почав міркувати, що може той, хто керував Спраут, і вас змусив зʼявитися. А тоді я збагнув, що посилання собі насправді не від майбутнього мене, і тоді вже все стало безсумнівним.

 — А, — вимовив професор із захисту та зітхнув. — Ну, гадаю, це навіть на краще. Ви зрозуміли трохи запізно. А від вашого незнання були б і переваги, і недоліки.

 — Чого ви в дідька намагалися досягти? Основною причиною, чому я так сильно старався зрозуміти, що відбувається, було те, що все було занадто дивно.

 — Це мало б вказувати на Дамблдора, а не на мене, — зауважив професор Квірел та спохмурнів. — Насправді міс Ґрінґрас не мала зʼявитися в тому коридорі ще кілька годин…​ та, гадаю, враховуючи, що я влаштував, щоб містер Мелфой дав їй мою підказку, не надто дивно, що вони прийшли разом. Якби містер Нот прибув ніби сам, події б менш скидалися на фарс. Але я вважаю себе фахівцем у магіях керування полем бою, і мені вдалося провести бій так, як я хотів. Гадаю, зрештою, вийшло трохи сміховинно, — професор із захисту кинув скибочку персика та дзвоник до казана. — Проте відкладімо розмову про Дзеркало до того часу, як ми до нього дійдемо. Чи є у вас іще якісь питання щодо прикрої та, сподіватимемося, тимчасової смерті міс Ґрейнджер?

 — Так, — рівним голосом сказав Гаррі. — Що ви зробили з близнюками Візлі? Дамблдор гадав…​ тобто, вся школа знала, що директор звернувся до близнюків Візлі, коли Герміону заарештували. Дамблдор гадав, що вас, як Волдеморта, зацікавило, чому Дамблдор так вчинив, ви перевірили близнюків Візлі, знайшли та забрали їхню карту, і забуттятнули їх потім?

 — Дамблдор цілком має рацію, — підтвердив професор Квірел, ніби здивовано похитавши головою. — А також він неймовірний дурень, бо лишив Карту Гоґвортсу цим двом ідіотам. Я був неприємно шокований, коли виявив, що Карта показує моє й твоє ім’я правильно! Ідіоти Візлі гадали були, що це проста несправність, зокрема вони переконалися в цьому, коли ти отримав Плащ та часоворот. Якби Дамблдор тримав був Карту в себе…​ якби Візлі колись сказали про це Дамблдорові…​ та, на щастя, цього не сталося.

Показує моє й твоє ім’я правильно…​

 — Я б хотів на це подивитися, — сказав Гаррі.

Не відводячи очей від казана, професор Квірел дістав з мантії згорнутий пергамент, прошипів йому «покажи насс» та кинув його до Гаррі. Пергамент підлетів чітко до Гаррі, лиховісне передчуття майже обпікало Гаррі, коли той наблизився, а тоді пергамент опустився на землю коло його ніг.

Гаррі підібрав пергамент та розгорнув його.

Спершу пергамент був порожнім. Тоді ніби невидима ручка накреслила на ньому двері й низку кімнат, переважно порожніх. В останній з них по центру було щось нерозбірливе, ніби карта хотіла передати власне здивування. В передостанній кімнаті було написано два імені в позиціях відповідно до того, де сидів Гаррі та стояв професор Квірел:

«Том Редл».

«Том Редл».

Гаррі втупився в пергамент, огидні мурахи побігли його спиною. Одна справа — почути, як лорд Волдеморт стверджує, ніби тебе звуть Том Редл. Інша — дізнатися, що магія Гоґвортсу погоджується.

 — Чи ви втручалисся в роботу цієї карти, шщоб доссягти цього результату, чи це для васс було нессподіванкою?

 — Було нессподіванкою, — відповів професор Квірел, із шипінням-сміхом. — Жодного обману.

Гаррі згорнув Карту та кинув її назад у напрямку професора Квірела. Якась сила підхопила її посеред повітря ще до того, як та встигла торкнутися підлоги, та затягла Карту назад до мантії професора Квірела.

Професор із захисту промовив:

 — Також хочу поділитися тим, що міс Ґрейнджер та її дівчат скеровував до зустрічей з цькувальниками Снейп, а інколи він втручався, щоб захистити їх.

 — Я це знав.

 — Цікаво. Чи знав про це й Дамблдор? Відповідай парселмовою.

 — Насскільки мені відомо, ні, — прошипів Гаррі.

 — Як захопливо, — сказав професор Квірел. — Можливо, тобі буде цікаво й це: Майсстер зіллєваріння мав здійсснювати це таємно, бо його задум ссуперечив задумові директора.

Гаррі поміркував про це, доки професор Квірел дув на зілля, ніби хотів його остудити, хоча під казаном досі палало багаття. Тоді він додав крихту землі, краплю води та дзвоник.

 — Будь ласка, поясніть, — сказав Гаррі.

 — Ви ніколи не замислювалися, чому Дамблдор вибрав Северуса Снейпа як вихователя гуртожитку Слизерин? Пояснення, ніби це прикриття для роботи шпигуна Дамблдора нічого не варте. Снейп міг бути лише майстром зіллєваріння, а зовсім не вихователем Слизерину. Снейп взагалі міг би бути охоронцем дичини й ключником, якщо йому просто треба лишатися в Гоґвортсі! Чому вихователь Слизерину? Звісно ж вам спадало на думку, що це не могло добре вплинути на слизеринців, згідно з моральними поглядами Дамблдора?

Саме так Гаррі питання не ставив, ні…​

 — Я думав про щось таке. Не формулював дилему саме так.

 — А вже після моїх слів чи стала відповідь очевидною?

 — Ні, — сказав Гаррі.

 — Це розчаровує. Ти недостатньо засвоїв цинізм — ти так і не можеш охопити розумом усю гнучкість того, що моралісти називають мораллю. Щоб збагнути план, варто розглянути його наслідки та спитати себе, можливо, вони були навмисними. Дамблдор навмисно саботував гуртожиток Слизерин…​ не дивися на мене так, хлопче, мої сслова — правда. Під час останньої чаклунської війни слизеринці складали більшість моїх підлеглих, а слизеринці Чарверсуду підтримували мене. Подивися на це з точки зору Дамблдора, памʼятай, що йому не дається розуміння слизеринців. Уяви, як Дамблдора дедалі сильніше засмучувало, що цей гуртожиток Гоґвортсу був джерелом стількох лих. І дивіться, Дамблдор призначає вихователем Слизерину такого собі Снейпа. Снейпа! Северуса Снейпа! Людину, що не навчить свій гуртожиток ані хитрощів, ані амбітності. Чоловіка, що не стежитиме за дисципліною та зробить дітей слабкими! Чоловіка, що ображатиме учнів інших гуртожитків та зробить для них Слизерин синонімом зла! Чоловік, чиє прізвище невідоме чаклунській Британії, і вже точно не шляхетне, він ходить в напівлахмітті! Гадаєш, Дамблдор не усвідомлював наслідків? Враховуючи, що спричинив це саме Дамблдор, і в нього є для цього мотив? Певен, Дамблдор переконував себе, що більше життів буде врятовано впродовж наступної чаклунської війни, якщо майбутні смертежери Волдеморта будуть слабшими, — професор Квірел кинув до казана уламок льоду, що повільно розтанув, торкнувшись поверхні рідини. — Дати цьому процесу тривати достатньо довго, і жодна дитина не захоче потрапити до Слизерину. Гуртожиток скасують, а якщо Капелюх і далі викрикуватиме «Слизерин», це буде просто ганьбою для дітей, яких пізніше розподілять між іншими трьома гуртожитками. З того дня в Гоґвортсі лишиться лише три гуртожитки: для сміливих, для допитливих та для старанних, без гуртожитку поганих дітей. Ніби три засновники Гоґвортсу одразу були достатньо мудрими, щоб не приймати в свій гурт Салазара Слизерина. Я підозрюю, що саме цього зрештою хотів досягти Дамблдор. Короткострокова пожертва заради загального блага, — професор Квірел сардонічно посміхнувся. — А Луціус дозволив це все без опору чи навіть, гадаю, не помітивши, що щось не так. Боюся, за моєї відсутності мої колишні слуги сильно програвали в цій битві розумів.

Гаррі дещо складно було все це перетравити, та після недовгих роздумів він вирішив, що зараз не час з цим розбиратися. Вірив у це лорд Волдеморт чи ні, не мало значення. Гаррі розбереться з цим звинуваченням пізніше сам.

Професор Квірел згадав своїх слуг, і це нагадало Гаррі про ще дещо, що він…​ напевно мусив спитати. Зрозуміло, що це будуть погані новини. В будь-який інший день вони були б жахливими. Та сьогодні це буде лише крапля в морі.

 — Белатриса Блек, — сказав Гаррі. — Яка насправді її історія?

 — Вона була зламаною всередині ще до того, як я її зустрів, — сказав професор Квірел. Він взяв у руку щось, що скидалося на біло-сіру ґумову стрічку й потримав її над казаном, доки та не стала чорною під дією пари. — Якось я помилково використав на ній виманологію. Та того швидкого погляду було достатньо, щоб я зрозумів, як легко змусити її закохатися в мене, що я й зробив. Після того вона стала найвірнішою з моїх слуг, єдиною, кому я майже міг довіряти. Я не мав наміру давати їй те, чого вона від мене хотіла. Тож я передав її братам Лестранж для використання, і вони втрьох були щасливі у свій оригінальний спосіб.

 — Сумніваюся, — вимовив майже на автопілоті Гаррі. — Якби це було правдою, Белатриса не памʼятала б, хто такі брати Лестранж, коли ми знайшли її в Азкабані.

Професор Квірел лише знизав плечима:

 — Може й так.

 — Що в біса ми там насправді робили?

 — Дізнавалися, де Белатриса поділа мою паличку. Я розповідав був смертежерам про своє безсмертя в сподіванні — як тепер відомо, марному, — що вони протримаються купи хоча б кілька днів, якщо видаватиметься, що я помер. Белатрисі було наказано взяти мою паличку з місця, де було знищене моє тіло, та принести цю паличку до певного цвинтаря, де перед нею зʼявиться мій дух.

Гаррі ковтнув слину. Він не міг не уявити, як Белатриса Блек чекає, чекає й чекає на цвинтарі, її відчай посилюється…​ не дивно, що вона не переймалася стратегією, коли напала на Лонґботомів.

 — Що ви зробили з Белатрисою після втечі з Азкабану?

 — Відправив її до безпечного міссця, шщоб вона набираласся ссил, — сказав професор Квірел, і з холодною посмішкою додав: — Вона ще стане мені в пригоді, чи, точніше, певна її частина, а на питання про мої плани на майбутнє я не відповідатиму.

Гаррі глибоко вдихнув, щоб не втратити самоконтроль.

 — Чи відбувалися ще якісь таємні плани цього шкільного року?

 — О, чимало, та вас стосувалися лише кілька, принаймні таких, що я можу одразу згадати. Насправді, я вимагав спробувати навчати першокласників чарам патронуса, щоб привести до тебе дементора, а тоді я зробив так, щоб твоя паличка впала там, де дементор міг і далі харчуватися тобою через неї. У мене не було лихих намірів — я лише ссподівався, шщо ти відновишш часстину ссвоїх ссправжніх сспогадів. Саме тому я зробив так, щоб певні відьми тягли тебе до землі під час епізоду з дахом, щоб видавалося, ніби я врятував тобі життя. Просто на випадок, якщо мене будуть підозрювати в організації пригоди з дементором, яка мала відбутися трохи пізніше згідно з моїм планом. Також жодних лихих намірів у цьому не було. Я влаштував деякі напади на гурт міс Ґрейнджер, щоб їх могли відбити. Я не полюбляю цькувальників. Гадаю, це вссі таємні плани цього шшкільного року, шщо сстоссувалисся тебе, хіба шщо я шщось забув.

Життєвий урок засвоєно, сказав внутрішній гафелпафець. Старайся опиратися спокусі втручатися в життя інших людей. Наприклад, ну знаєш, життя Падми Патіл. Якщо, звісно, не хочеш стати ось таким.

Дрібку червоно-брунатного пороху було обережно просіяно до казана із зіллям, і Гаррі поставив четверте й останнє питання, бо він призначив цьому питанню найнижчий пріоритет, хоча воно все одно було важливим.

 — Якою була ваша мета під час чаклунської війни? — спитав Гаррі. — Тобто, що…​ — його голос обірвався. — Який був сенс у всьому цьому?

Його мозок без упину повторював: «чому, чому, чому лорд Волдеморт…​»

Професор Квірел здійняв брову:

 — Тобі розповіли про Девіда Монро, так?

 — Так, ви були і Девідом Монро, і лордом Волдемортом під час чаклунської війни, це я зрозумів. Ви вбили Девіда Монро, видали себе за нього, і винищили родину Девіда Монро, щоб ніхто не помітив різниці…​

 — Саме так.

 — Ви планували керувати будь-якою стороною чаклунської війни, хай хто переможе. Але чому одна зі сторін мала бути Волдемортом? Я…​ я маю на увазі, хіба не легше було б отримати підтримку населення з кимось менш…​ кимось менш волдемортівським?

Професор Квірел видав незвично гучне гупання киянкою, коли товк нею білі крила метелика, змішуючи їх із черговим дзвоником.

 — Я планував, — різко сказав професор Квірел, — щоб лорд Волдеморт програв Девідові Монро. Вадою цієї стратегії була цілковита зіпсованість…​ — професор Квірел обірвав себе. — Ні, я розповідаю цю історію неправильно. Слухай, хлопче. Коли я завершив свій великий витвір та прийшов до повноти своєї магії, я вирішив, що час взяти в руки й політичну владу. Це без сумніву було б незручно й забирало б час на неприємні речі. Але я знав, що зрештою маґли знищать світ, розвʼяжуть війну з чаклунами, чи і те, і інше, і треба було щось з цим робити, якщо я не хотів скніти в мертвому та нудному світі вічність. Отримавши безсмертя, мені потрібна була нова мета, щоб наповнювати змістом прийдешні десятиліття, і завадити маґлам зруйнувати все видавалося прийнятною за масштабом та складністю задачею. Мене досі веселить, що саме я, з усіх людей, єдиний, хто щось робив для цієї цілі. Хоча, гадаю, цілком розумно, що смертним комахам начхати на кінець світу. З чого б їм перейматися, якщо вони все одно помруть — навіщо старатися й докладати зусиль? Та я відійшов від теми. Я бачив, як Дамблдор отримав владу, перемігши Ґріндельвальда, тож вирішив зробити те саме. Я вже давно помстився Девідові Монро — той дратував мене ще як однокласник-слизеринець — тож я вирішив ще й вкрасти його особистість, винищити його родину та стати спадкоємцем його роду. Також я вигадав страшного ворога для бою з Девідом Монро — найжахливішого з можливих темного лорда, розумного й хитрого, як ніхто інший. Небезпечнішого за Ґріндельвальда, бо його розум буде бездоганним в усьому, і не матиме тих недоліків, що були в Ґріндельвальда і, зрештою, призвели до його падіння. Такий темний лорд, що буде достатньо хитрим, щоб підривати союзи, що готові обʼєднатися проти нього, темний лорд, що викликатиме найглибшу вірність у своїх послідовників своїм ораторським мистецтвом. Найстрахітливіший темний лорд усіх часів, загроза, якої ще не було для Британії та світу, і його Девід Монро мав би перемогти.

Професор Квірел стукнув киянкою по дзвонику, а тоді по якійсь іншій блідій квітці ще двічі.

 — Але хоч я подеколи й грав роль чорного чаклуна під час моїх мандрів, я ніколи не грав роль повномасштабного темного лорда з посіпаками та політичною позицією. У мене не було практики, а я памʼятав історію про катастрофічну першу появу Темної Еванґел. Як вона казала потім, вона хотіла назватися Апостолом Темряви, та через надлишок емоцій натомість назвалася Апострофом Темряви. Після того їй довелося знищити під корінь два селища, доки її не почали сприймати серйозно.

 — Тож ви вирішили провести спочатку відносно невеличкий дослід, — сказав Гаррі. Йому стало зле, бо в цю мить Гаррі зрозумів, побачив власне віддзеркалення, наступний свій крок, якби в нього не було ані крихти етики, якби він був аж таким порожнім всередині. — Ви створили тимчасову особистість, щоб дізнатися, як усе працює, навчитися на своїх помилках.

 — Саме так. Перед тим, як стати справді жахливим темним лордом, що буде гідним супротивником Девідові Монро, я спочатку створив для практики персону темного лорда із багряно-червоними очима, безпричинно жорстокого до своїх підлеглих, з політичною позицією особистих амбіцій без прикриття заразом з вірою в чистоту крові, як за неї агітують пʼянички в алеї Ноктерн. Я найняв перших послідовників у шинку, дав їм плащі та маски-черепи, і сказав називати себе смертежерами.

Відчуття розуміння посилилося, Гаррі стало ще більш зле:

 — І ви назвали себе Волдеморт.

 — Так, генерале Хаос, — на губах професора Квірела грала посмішка, він не відходив від казана. — Я хотів, щоб це було анаграмою мого імені, та це б спрацювало лише якби мені дали зручне друге імʼя «Ярволод». Насправді ж нам дали друге імʼя Морфін, раптом тобі цікаво. Та я відійшов від теми. Я гадав, що карʼєра Волдеморта триватиме лише кілька місяців, щонайбільше рік, доки аврори не зловлять його посіпак, а непотрібний темний лорд не зникне. Як ти розумієш, я безмежно переоцінив сили своєї опозиції. І я все ж не міг змусити себе катувати підлеглих, коли вони приносили погані новини, хай що там роблять темні лорди в пʼєсах. Я все ж не міг відстоювати догмати чистоти крові так само недоладно, як пʼянички з алеї Ноктерн. Я не старався бути розумним, коли направляв підлеглих на місії, але й не давав їм безґлуздих наказів…​ — професор Квірел тужливо всміхнувся, за інших обставин цю усмішку можна було б навіть назвати чарівною. — Місяць потому до мене прийшла Белатриса Блек, а три місяці потому Луціус Мелфой розпочав зі мною перемовини за келихом дорогого вогневіскі. Я зітхнув, забув про останні сподівання на чаклунський рід та почав грати свою роль Девіда Монро, щоб протистояти цьому страшному лордові Волдеморту.

 — І що сталося тоді…​

Вишкір спотворив обличчя професора Квірела.

 — Цілковита неадекватність кожнісінької установи чаклунської Британії — ось що сталося! Ти не можеш цього зрозуміти, хлопче! Я не можу цього зрозуміти! Це треба бачити, і навіть тоді в це неможливо повірити! Можливо, ти помітив, що коли учні розповідають про роботу родичів, то троє з чотирьох посідають якусь посаду в міністерстві. Ти міг дивуватися, як країна здатна працевлаштовувати три чверті своїх громадян у бюрократії. Відповідь така: якби вони всі не заважали одне одному виконувати свою роботу, то їм би не було, що робити! Аврори компетентні як індивідуальні бійці, вони борються з чорними чаклунами й лише найкращі виживають, щоб тренувати рекрутів, але їхнє керівництво в повному безладді. Міністерство було так заклопотане перекладанням папірців, що в країни фактично ні́чого було протиставити атакам Волдеморта, крім мене самого, Дамблдора та жменьки нетренованих любителів. Безпорадний, некомпетентний, боягузливий ледацюга Манданґус Флечер вважався важливим активом Ордену Фенікса, бо він був безробітним і йому не треба було витрачати час на роботу! Я намагався послабити атаки Волдеморта, щоб побачити, чи може він програти. І одразу міністерство зменшило кількість аврорів, що мені протистояли! Я читав був «Цитати Мао Цзедуна», я навчав смертежерів вести партизанську війну — намарно! Намарно! Я атакував усю чаклунську Британію, але в кожній битві мої сили були чисельнішими за ворога! З розпачу я наказав смертежерам систематично вбивати кожного некомпетентного керівника Відділу Дотримання Магічних Законів. Один за одним перекладачі паперів з радістю приймали вищі посади, не зважаючи на долю своїх попередників. Кожен з них гадав, що зможе укласти угоду з лордом Волдемортом. Лише за сім місяців вдалося повбивати достатньо, і жоден смертежер не спитав, навіщо ми це робимо. А тоді, навіть коли Бартеміус Кравч став директором, а Амелія Боунз головним аврором, цього все одно було замало. Мені було б ліпше битися самотужки. Допомога Дамблдора нічого не була варта через його моральні обмеження, а Кравча — через його повагу до закону.

Професор Квірел посилив вогонь під казаном.

 — І зрештою, — сказав Гаррі, хоч йому було важко на серці, — ви зрозуміли, що вам просто веселіше бути Волдемортом.

 — Ця роль дратувала мене найменше з усіх. Якщо лорд Волдеморт каже, що треба щось зробити, люди підкоряються та не сперечаються. Не треба стримувати бажання круціатити людей, що поводяться мов ідіоти. Раптом це все було частиною ролі. Якщо хтось робив щось для мене неприємне, я просто казав «Авадакедавра» незалежно від того, чи було це стратегічно мудрим, і він більше мене ніколи не непокоїв, — професор Квірел спокійно нашаткував невеличкого хробака на дрібненькі шматочки. — Але справді переродився я одного дня, коли Девід Монро намагався отримати дозвіл на вʼїзд для інструктора бою з Азії, і міністерський клерк відмовив із самовдоволеною посмішечкою. Я спитав клерка, чи розуміє він, що це потрібно для того, щоб врятувати його життя, а він лише заусміхався сильніше. Тоді я розлютився, відкинув маски й обережність, скористався виманологією, занурив руки у вигрібну яму його дурості й видрав правду з його розуму. Я не розумів, а я хотів зрозуміти. Силою виманології я змусив крихітний мозок клерка пережити альтернативи — побачити, що клерк робитиме, якщо замість мене просили б про дозвіл Луціус Мелфой, лорд Волдеморт чи Дамблдор, — рухи професора Квірела сповільнилися, коли він відрізав шматки й невеличкі стрічки воску зі свічки. — Те, що я нарешті усвідомив того дня, хлопче, є складною правдою, тому я не зрозумів це раніше. Я все одно спробую тобі це описати. Сьогодні я знаю, що Дамблдор — не керує світом, хоч він і Верховний речник Міжнародної конфедерації чаклунів. Люди не криючись поливають Дамблдора брудом, гордо критикують його дії, дивлячись йому просто в очі, хоча вони ніколи б не наважилися зробити щось таке щодо Луціуса Мелфоя. Ти поводився нешанобливо до Дамблдора, хлопче, чи знаєш ти, чому?

 — Я…​ не певен, — сказав Гаррі.

Очевидною гіпотезою були залишки нейронних шаблонів Тома Редла.

 — Вовки, собаки, навіть кури борються між собою за домінування. Що я нарешті зрозумів за допомогою мозку клерка: для нього Луціус Мелфой домінує, лорд Волдеморт домінує, а Девід Монро та Албус Дамблдор — ні. Коли вони стали на сторону добра, присягнувши на вірність світлу, вони припинили бути загрозливими. У Британії Луціус Мелфой домінує, бо він може змусити тебе виплачувати борги, чи надіслати проти твоєї крамниці бюрократів міністерства, чи розіпʼяти тебе у «Щоденному віщуні», якщо ти напряму не підкоришся йому. А наймогутніший чарівник світу не домінує, бо всі знають, що він, — губи професора Квірела скривилися, — герой з казок, непохитно готовий на самопожертви, надто покірний для помсти. Скажи мені, дитино, чи бачив ти колись драму про героя, що перед тим, як погодитися врятувати свою країну, вимагає хоча б стільки золота, скільки адвокат отримує за одну справу в суді?

 — Насправді існує чимало таких героїв у маґлівському світі, для початку назву Гана Соло…​

 — Ну, а в магічних драмах таких нема. Лише покірні герої на кшталт Дамблдора. Це мрія про могутнього раба, що ніколи насправді не стане вищим за тебе, не вимагатиме поваги, ніколи навіть не попросить про плату. Тепер ти розумієш?

 — Гадаю…​ так, — сказав Гаррі. Фродо та Семвайз з «Володаря перснів» відповідали архетипу цілковито незагрозливих героїв. — Ви хочете сказати, що люди вважають таким Дамблдора? Не думаю, що учні Гоґвортсу сприймають його як гобіта.

 — У Гоґвортсі Дамблдор карає певну непокору його волі, тож його тут дещо бояться…​ Хоча учні все одно спокійно збиткуються з нього навіть не пошепки. Поза цим замком Дамблдора просто висміюють. Вони почали називати його божевільним, а він змавпував це мов дурень. Варто лише почати грати роль рятівника з пʼєс, і тебе вже вважають рабом, чиї послуги безкоштовні для всіх, і якого можна із задоволенням критикувати. Бо це привілей господарів — відкинутися на спинки крісел та надавати корисні поради, доки раби працюють. Лише в міфах древньої Греції, за часів, коли людство ще не мало таких витончених хибних уявлень, як зараз, можна було натрапити на героя, що також високо піднявся в суспільстві. Гектор, Еней — ці герої мали право на помсту тим, хто образив їх, вони могли вимагати золота й коштовностей за свої послуги, не викликавши обурення. І якби лорд Волдеморт захопив Британію, можливо, він би зволив бути шляхетним у своїй перемозі. Та ніхто не вважав би його добру волю незмінною, ніхто не наважився б на критику, якби їм не подобалося б, що він робить. Коли він переміг би, він отримав би справжню повагу. Я зрозумів того дня в міністерстві, що коли я заздрив Дамблдорові, я припустився тих же помилок, що й сам Дамблдор. Я зрозумів, що я докладав зусиль не там, де треба. Ти маєш знати, що це правда, хлопче, ти значно вільніше казав зле слово про Дамблдора, ніж про мене. Закладаюся, навіть у своїх думках, бо це глибинний інстинкт. Ти знав, що за знущання з могутнього мстивого професора Квірела прийде розплата, а за неповагу до слабкого й безпечного Дамблдора — ні.

 — Дякую, — сказав Гаррі, не зважаючи на біль, — за цей цінний урок, професоре Квірел, я розумію, що ви маєте рацію щодо того, що робив мій розум.

Хоча й спогади Тома Редла теж напевно зробили свій внесок у те, як інколи Гаррі кидався на Дамблдора без жодної причини, Гаррі ж не поводився так з професоркою Макґонеґел…​ хоча треба визнати, що в неї була влада знімати очки гуртожитків, і вона не здавалася такою терпимою, як Дамблдор…​ ні, це все одно правда, Гаррі ставився б з більшою повагою навіть у думках, якби не видавалося, що не поважати Дамблдора так безпечно.

Тож це була історія Девіда Монро та лорда Волдеморта…​

Але відповіді на найнезбагненніше питання досі не було, а Гаррі не був певен, чи мудро його ставити. Якщо якимось чином лорд Волдеморт впорався не подумати про це, і потім професор Квірел впорався не подумати про це протягом девʼяти років роздумів, то нерозумно було казати…​ чи, можливо, розумно. Агонія чаклунської війни не пішла на користь Британії.

Гаррі наважився й заговорив:

 — Що мене найбільше спантеличило, так це чому чаклунська війна тривала так довго, — почав Гаррі. — Тобто, можливо я недооцінюю складнощі, що постали перед лордом Волдемортом…​

 — Ти хочеш знати, чому я не імперіуснув когось з сильніших чаклунів, щоб ті імперіуснили інших, не вбив найсильніших, хто був здатен опиратися імперіусу, та не захопив міністерство протягом, ем, мабуть трьох днів.

Гаррі тихо кивнув.

Видавалося, професор Квірел розмірковує. Він рукою просіював зрізану траву до казана, шматочок за шматочком. Якщо Гаррі правильно памʼятав, цей інгредієнт був десь на чотирьох пʼятих до завершення рецепта.

 — Я й сам про це замислився, — зрештою сказав професор із захисту, — коли почув від Снейпа пророцтво Трелоні, я міркував і про минуле, і про майбутнє. Якби ти спитав був мене минулого, чому він не скористався імперіусом, він розповідав би про потребу того, щоб усі бачили, хто має владу, про потребу відкрито керувати бюрократією міністерства, доки не прийде час звернути увагу на інші країни. Він зазначив би, що швидка й тиха перемога принесе складнощі пізніше. Він сказав би про перепону — Дамблдора та його неймовірні захисні здібності. І він вигадав би подібні виправдання для кожного запропонованого швидкого шляху до влади. Чомусь завжди видавалося, що ще не час переводити мої плани у фінальну стадію, завжди треба було зробити ще щось спочатку. А коли я почув пророцтво, я знав, що вже час, що сам Час помітив мене. Що більше зволікати не можна. Коли я озирнувся, то збагнув, що якимось чином минули роки. Гадаю…​ — подеколи з його руки в казан досі падали травинки, але професор Квірел ніби не приділяв цьому уваги. — Я вирішив, коли згадував своє минуле посеред зірок, що я надто призвичаївся грати проти Дамблдора. Дамблдор був розумним, старанно намагався бути хитрим, не чекав, доки я нападу, а інколи дивував мене. Він здійснював химерні ходи, що призводили до захопливих та непередбачуваних результатів. Тепер уже я бачу, що було чимало очевидних шляхів знищити Дамблдора. Та, гадаю, якась частина мене не хотіла повертатися до пасьянсів після шахів. Саме коли зʼявилася надія створити іншого Тома Редла, проти якого можна буде грати, навіть гіднішого за Дамблдора супротивника, тоді я вперше готовий був завершувати війну. Так, це звучить по-дурному, але інколи емоції дурніші, ніж ми готові визнати. Я б ніколи навмисно такого не робив. Це б порушило девʼяте, шістнадцяте, двадцяте й двадцять друге правила, а це вже занадто, навіть якщо я отримував задоволення. Та щоразу вирішувати, що варто зробити ще дещо, отримати ще одну перевагу, поставити ще одну фігуру, куди треба, перед тим, як завершити з приємним часом у моєму житті й перейти до нудного керування Британією…​ ну, навіть я можу скоїти таку помилку, якщо не розумію цього.

І саме тоді Гаррі зрозумів, що станеться, коли вони отримають філософський камінь.

Тоді професор Квірел убʼє його.

Професор Квірел не хоче його вбивати. Можливо, Гаррі — єдина людина в світі, на кому професор Квірел не зможе використати смертельне прокляття. Але професор Квірел вважав, що він має це зробити з якоїсь причини.

Тому професор Квірел вирішив, що треба зварити зілля осяйності, вибрати повільний варіант. Саме тому професора Квірела було так легко переконати відповідати на питання, нарешті обговорити своє життя з кимось, хто може зрозуміти. Так само, як лорд Волдеморт відкладав завершення чаклунської війни, щоб подовше грати проти Дамблдора.

Гаррі не міг точно пригадати, що саме казав професор Квірел про те, що не вбиватиме Гаррі. Це точно не було щось чітке, наприклад, «Я без сумнівів не планую вбити тебе в жодний спосіб, хіба що ти наполягатимеш на тому, щоб зробити якусь дурість». Гаррі й сам не хотів був наполягати на точних словах, бо Гаррі вже тоді знав, що йому доведеться нейтралізувати лорда Волдеморта, і очікував, що точніші слова виявлять це, якщо він спробує обмінятися обіцянками з цього приводу. Тож точно були обхідні шляхи, хай що вони сказали один одному.

Гаррі не особливо здивувала ця інформація, лише посилила відчуття обмеження часу. Якась частина Гаррі вже знала про це, і просто чекала на привід, щоб зробити це явним знанням. Професор Квірел ніколи б не розповів так багато людині, яка може прожити більше, ніж кілька годин. Неймовірна ізоляція та самотність життя професора Квірела могли пояснити, чому він готовий був порушити свої правила та розмовляти з Гаррі за умови, що Гаррі невдовзі помре. Світ не працював як пʼєси, де головні лиходії розкривали всі свої плани, а потім в них не виходило вбити героя. Але десь у майбутніх планах точно фігурувала смерть Гаррі.

Гаррі ковтнув слину, відновив дихання. Професор Квірел щойно додав пучок кінської шерсті до зілля осяяння, а це було майже наприкінці рецепта, якщо Гаррі не помилявся. Та й купа дзвоників, які треба додати, уже була зовсім маленькою.

Напевно прийшов час припинити так хвилюватися й ризикнути на менш консервативний крок, враховуючи обставини.

 — Якщо я вкажу на помилку лорда Волдеморта, — сказав Гаррі, — чи покарає він мене за це?

Професор Квірел здійняв брови.

 — Якщо помилка справжня, то ні. Пропоную тобі втриматися від розповідей про мораль. Я не прокляну того, хто приніс погані новини, а також підлеглого, що чесно хоче вказати на проблему. Навіть як лорд Волдеморт, я ніколи не опускався до такої дурості. Звісно, були й ідіоти, що вважали таку політику слабкістю, хотіли просунутися вперед, принижуючи мене публічно, гадали, що я маю терпіти їхню критику, — професор Квірел усміхнувся своїм спогадам. — Смертежерам краще без них, і я раджу не повторювати їхніх помилок.

Гаррі кивнув, легкі мурахи пробігли його спиною.

 — Ем, коли ви розповіли мені, що сталося в Ґодриковій Долині на Геловін, я маю на увазі в 1981, ем…​ Я помітив ще одну помилку у ваших міркуваннях. Спосіб, як уникнути катастрофи. Але, ем, гадаю у вас є сліпа пляма, клас стратегій, які ви не розглядаєте, і навіть постфактум цього не розумієте…​

 — Сподіваюся, ти не казатимеш такої маячні як «не намагайтеся вбивати людей», — сказав професор Квірел. — Я буду незадоволений, якщо це так.

 — Не різниця цінносстей. Ссправжня помилка, враховуючи вашші цілі. Чи покараєте ви мене, якшщо я сстану вашшим вчителем, дам вам урок? Чи якшщо помилка просста й очевидна, і ви почуватиметеся дурним?

 — Ні, — прошипів професор Квірел. — Якшщо урок ссправжній.

Гаррі ковтнув слину.

 — Ем. Чому ви не перевірили систему горокраксів перед тим, як у вас виникла потреба скористатися нею?

 — Перевірив? — професор Квірел відвів погляд від зілля, у його голосі чулося обурення. — Що ти маєш на увазі, перевірив?

 — Чому ви не перевірили, чи правильно працює система горокраксів перед тим, як вона вам знадобилася в Геловін?

На лиці професора Квірела було видно відразу.

 — Це сміховинно…​ Я не хочу помирати, містере Поттер, а це єдиний спосіб перевірити мій великий витвір! Який сенс ризикувати життям раніше, ніж пізніше? Яким чином це могло мені допомогти?

Гаррі проковтнув клубок у горлі.

 — Був сспоссіб перевірити ссисстему горокракссів, не помираючи. Важливий загальний принцип. Ви вже зрозуміли?

 — Ні, — по деякому часі сказав професор Квірел. Професор із захисту обережно розчавив майже один з останніх дзвоників разом з довгою білявою волосиною та кинув результат у зілля, що тепер булькало яскравіше. Лише два дзвоники лишилися на столі. — І я сподіваюся, що твій урок має сенс, заради твого ж блага.

 — Припустимо, професоре, що я дізнався, як накласти поліпшену версію закляття горокраксів, і хотів нею скористатися. Що я б зробив?

Професор Квірел одразу відповів:

 — Знайшов би когось, кого ти вважав би морально мерзенним, когось такого, щоб ти міг переконати себе, що його смерть врятує інші життя, і вбив би його, щоб створити горокракс.

 — А потім?

 — Створив би ще горокраксів, — сказав професор Квірел. Він взяв пляшку з, видавалося, лускою дракона.

 — Перед тим, — сказав Гаррі.

Трохи згодом професор Квірел похитав головою.

 — Я досі не розумію, і ти припиниш цю гру та скажеш мені зараз.

 — Я б зробив горокракси для друзів. Якби ви колись турбувалися бодай про одну людину в цілому світі, якби хоч одна людина надавала вашому безсмертю сенс, хтось, хто ви хотіли б, щоб жив з вами вічно…​ — Гаррі урвався голос. — Тоді, тоді ідея створити горокракс комусь іншому не була б для вас такою контрінтуїтивною, — Гаррі сильно кліпав очима. — У вас сліпа пляма щодо стратегій, в яких ви робите щось хороше іншим людям, навіть якщо це допомагає вам досягати власних егоїстичних цілей. Ви вважаєте…​ що це не ваш стиль, гадаю. Ця…​ сторона вашого уявлення про себе…​ призвела до втрачених девʼяти років.

Професор із захисту додавав до казана мʼятну олію з піпетки — крапля за краплею.

 — Розумію…​ — повільно сказав професор Квірел. — Розумію. Треба було навчити Рабастана ускладненому ритуалу горокраксів, змусити його перевірити винахід. Так, тепер це неймовірно очевидно. До речі, також я міг наказати Рабастанові спробувати скопіювати свідомість у якесь непотрібне немовля, щоб побачити, що станеться, перед тим, як іти самому в Ґодрикову Долину й створювати тебе, — професор Квірел зачудовано похитав головою. — Ну, я насправді радий, що усвідомив це лише зараз, а не десять років тому. У мене й так було достатньо, за що себе картати протягом цього часу.

 — Ви не помічаєте добрих методів зробити те, що ви хочете зробити, — сказав Гаррі. Він і сам помітив нотки відчаю у власному голосі. — Навіть коли добра стратегія більш ефективна, ви її не помічаєте, бо у вас є уявлення про себе, як про не доброго.

 — Це справедливе спостереження, — сказав професор Квірел. — Так, насправді тепер, коли ти на це вказав, я вже встигнув вигадати кілька добрих справ, що підуть на користь моїм планам.

Гаррі лише витріщався на нього.

Професор Квірел посміхався.

 — Це хороший урок, містере Поттер. Відтепер, доки це не ввійде у звичку, я старанно шукатиму хитрих стратегій, що включають добрі до інших людей справи. Можливо, піду й попрактикую добросердні вчинки, щоб розуму було легше про них думати.

У Гаррі все похололо в грудях.

Професор Квірел сказав це без найменших видимих вагань.

Лорд Волдеморт був цілковито певен, що спокута йому не загрожує. Він не мав ані крихти страху, що це з ним станеться.

Передостанній дзвоник було обережно кинуто до зілля.

 — Чи є в тебе ще якісь цінні уроки, яким ти бажаєш навчити лорда Волдеморта, хлопче? — спитав професор Квірел. Він підвів погляд від зілля й заусміхався, ніби точно знав, про що думає Гаррі.

 — Так, — голос Гаррі майже надломився. — Якщо ваша мета — щастя, то робити добрі речі для інших приносить більше радості, ніж робити їх собі…​

 — Ти справді гадаєш, що це ніколи не спадало мені на думку, хлопче? — усмішка зникла. — Гадаєш, я дурний? Після випуску з Гоґвортсу я мандрував роками перед тим, як повернутися до Британії під імʼям лорда Волдеморта. Я навіть не рахував, скільки особистостей я змінив. Гадаєш, я ніколи не грав героя, просто щоб відчути, як воно? Чи натрапляв ти на імʼя «Алєксандр Чєрнишов»? Під цим імʼям я відшукав жалюгідну діру, в якій панував чорний чаклун, і звільнив убогих мешканців з цієї кабали. Вони лили сльози вдячності. Нічого особливого я не відчув. Я навіть лишився й вбив наступних пʼятьох чорних чаклунів, що хотіли отримати там владу. Я витрачав власні ґалеони — ну, не зовсім власні ґалеони, але можна їх такими вважати, — щоб прикрасити їхню маленьку країну та ввести щось на кшталт порядку. Вони плазували переді мною, називали кожну третю дитину Алєксандр. Я досі нічого не відчував, тож я кивнув собі, вирішив, що чесно спробував, та й пішов далі.

 — Тож чи щасливі ви як лорд Волдеморт? — голос Гаррі здійнявся, нагадував дикий скрик.

Професор Квірел завагався, тоді стенув плечима.

 — Видається, ти вже знаєш відповідь.

 — Тоді навіщо? Навіщо бути Волдемортом, якщо від цього ви навіть не щасливі? — Гаррі затнувся. — Я — це ви, я заснований на вас, тож я знаю, що професор Квірел — не просто маска! Я знаю, що це хтось, ким ви справді можете бути! Чому просто не лишитися ним? Зняти прокляття з посади захисту й просто лишитися тут, використати філософський камінь, щоб прийняти форму Девіда Монро й відпустити справжнього Квіріна Квірела. Якщо ви пообіцяєте не вбивати людей, я присягнуся, що нікому не розповім, хто ви такий, просто лишайтеся професором Квірелом назавжди! Учні цінують вас, учні мого тата цінують його…​

Професор Квірел посміювався над казаном, доки перемішував його.

 — У чаклунській Британії живе приблизно пʼятнадцять тисяч чаклунів, дитя. Колись жило більше. Не дарма вони бояться вимовляти моє імʼя. Ти пробачиш мене, бо тобі були до вподоби заняття бойової магії?

Підтримую, сказав внутрішній гафелпафець. Серйозно, якого біса?

Гаррі не опускав голови, хоча він тремтів.

 — Не мені вибачати вас за те, що ви зробили. Та це ліпше, ніж ще одна війна.

 — Ха, — сказав професор із захисту. — Якщо колись знайдеш часоворот, що може повертати на сорок років та змінювати історію, скажи це Дамблдорові перед тим, як він відмовить Тому Редлу в його проханні стати професором із захисту. Та на жаль, боюся, професор Редл не знайшов би щастя в Гоґвортсі надовго.

 — Чому ні?

 — Бо навколо мене все одно були б самі ідіоти, і мені не можна було б їх убивати, — спокійно сказав професор Квірел. — Убивати ідіотів — розрада в моєму житті, я був би вдячний, якби ти не казав про цю розвагу нічого поганого, доки не спробуєш сам.

 — Має бути щось, що принесе вам більше радості, ніж це, — Гаррі знову урвався голос. — Має бути.

 — Чому? — спитав професор Квірел. — Це якийсь науковий закон, про який я ще не чув? Розкажи мені про нього.

Гаррі розкрив рота, та не міг дібрати слів. Мало бути щось, мало бути щось, якщо він просто знайде правильні слова…​

 — І ти, — сказав професор Квірел, — не маєш права розповідати мені про щастя. Ти не цінуєш щастя понад усе. Ти вирішив це на початку, ще в перший день шкільного року, коли Сортувальний Капелюх запропонував тобі Гафелпаф. Я знаю про це, бо й сам отримав таке попередження роки тому, і я відмовився, як і ти. Далі Томам Редлам майже немає про що говорити.

Професор Квірел обернувся назад до казана.

Не встигнув Гаррі подумати, що відповісти, як професор Квірел кинув останній дзвоник, і з казана посипали сяйливі бульбашки.

 — Гадаю, тут ми завершили, — сказав професор Квірел. — Якщо в тебе лишилися питання, з ними доведеться почекати.

Гаррі ледве звівся на ноги, його трусило. Професор Квірел взяв казан і вилив з нього неймовірний обʼєм сліпучої рідини, більше, ніж мало б влізти в десяток казанів, на пурпуровий вогонь, що стеріг двері.

Пурпуровий вогонь згаснув.

 — Тепер до Дзеркала, — сказав професор Квірел, дістав з мантії Плащ невидимості та кинув його перед ногами Гаррі.

Розділ 109. Віддзеркалення й роздуми

«Навіть наймогутніший артефакт можна перемогти слабкішим контрартефактом, якщо той спеціалізований».

Ось що сказав був професор Квірел, коли кинув справжній Плащ невидимості, а той впав до ніг Гаррі й скидався на калюжу зі складок тіні.

«Дзеркало Бездоганного Віддзеркалення має владу над тим, що в ньому відбивається, і кажуть, що цю владу не здолати. Та позаяк справжній Плащ невидимості забезпечує відсутність зображення, він обійде цей принцип, не порушуючи його».

Після цього пролунала парселмовою низка питань, щоб переконатися, що Гаррі не збирається робити нічого дурного, не збирається тікати, а також професор Квірел нагадав, що може відчувати його, і що має закляття, що здатні виявити присутність Плаща, і що у нього є сотні заручників плюс Герміона.

Гаррі було сказано накинути Плащ та відчинити двері за погашеним вогнем, пройти крізь двері до останньої кімнати. А професор Квірел стоятиме подалі, щоб з-за дверей його неможливо було бачити.

Освітлення останньої кімнати було золотавим, камʼяні стіни були мʼякого білого кольору, покриті мармуром.

По центру кімнати була проста золота рамка без орнаменту, а в ній був портал до іншої освітленої жовтим кімнати з дверима до іншої кімнати зіль — ось що подумав Гаррі. Дзеркало трансформувало світло так бездоганно, що йому довелося трохи подумати, щоб зрозуміти, що у рамці просто віддзеркалення, а не портал. (Хоча, можливо це було б більш інтуїтивним, якби Гаррі не був невидимим.)

Дзеркало не торкалося підлоги, у золотої рамки не було ніжки. Не видавалося, що вона висить, — видавалося, що вона прикріплена до місця, і що вона більш нерухома, ніж самі стіни, що вона прикріплена назавжди до одного місця відносно Землі.

 — Дзеркало там? Воно рухається? — вимогливо спитав професор Квірел з кімнати зіль.

 — Сстоїть тут. Не рухається, — прошипів Гаррі у відповідь.

І знову почувся вимогливий голос:

 — Обійди Дзеркало, стань позаду нього.

З іншого боку золота рамка була цільною, не показувала віддзеркалення, про що Гаррі й повідомив парселмовою.

 — Тепер зніми свій Плащ, — наказав професор Квірел, так і не виходячи з кімнати зіль. — Одразу доповідай, чи повернулося до тебе Дзеркало.

Гаррі зняв Плащ.

Дзеркало так і лишилося нерухомим відносно Землі. Гаррі доповів і про це.

Невдовзі почулося шипіння й кипіння, і лихий вогонь розплавив мармурову стіну за спиною Гаррі, світло в кімнаті набуло червоного забарвлення, коли той проникнув у кімнату. За ним з щойно створеного коридору вийшов і професор Квірел. Його чорні туфлі жодним чином не постраждали від розпеченої до червоного лави під ними.

 — Ну, — сказав професор Квірел, — з однією можливою пасткою розібралися. А тепер…​ — професор Квірел видихнув. — Тепер ми вигадуватимемо можливі стратегії отримати Камінь з Дзеркала, і ти їх випробовуватимеш, бо я бажаю, щоб моє власне зображення не відбивалося в Дзеркалі. Чесно попереджаю, ця частина може виявитися довгою й нудною.

 — Я так розумію, з цією задачею зложар вам не допоможе?

 — Ха, — сказав професор Квірел та змахнув рукою.

Фенікс з лихого вогню рушив уперед хвилею багряного жаху, червоне світло відкидало мінливі тіні на ще вцілілі мармурові стіни. Гаррі бездумно відстрибнув.

Люте темно-червоне сяйво промайнуло повз професора Квірела й кинулося на золоту поверхню позаду Дзеркала, та зникло, щойно торкнулося золота.

Вогню не стало, і кімната більше не була забарвлена в червоне.

На золотій поверхні не лишилося ані подряпини, ані сяйва від поглинутого тепла. Дзеркало просто лишилося на місці без жодних ознак, що щось сталося.

Спиною Гаррі пробігли мурахи. Якби він грав у підземелля й дракони, і майстер гри сказав би, що таким був результат, Гаррі запідозрив би ментальну ілюзію та кинув гральний кубик, щоб не повірити у неї.

По центру золотої поверхні зʼявилася низка рун невідомої абетки, чорні відсутності світла з тонких ліній та кривих, що утворювали горизонтальний рядок. Гаррі вирішив, що зложар знищив якусь просту ілюзію, значно простіше заклинання, що не давало дітям бачити ці літери…​

 — Скільки років цьому Дзеркалу? — ледь не прошепотів Гаррі.

 — Ніхто не знає, містере Поттер, — професор із захисту потягнувся пальцями до рун, на його лиці було щось на кшталт шанобливості, та він не торкнувся золота. — Напевно, у мене такі ж здогади, як і в тебе. Згідно з певними легендами, що можуть бути, а можуть і не бути фальшивими, це Дзеркало віддзеркалює себе бездоганно, і, відповідно, його існування абсолютно стабільне. Таке стабільне, що воно змогло вижити, навіть коли кожен інший вплив Атлантиди було скасовано, коли усі її наслідки було вирвано з Часу.

Навіть зважаючи на обставини, Гаррі відчув благоговіння, якщо це була правда. Золота рамка не засяяла яскравіше, ніж раніше, навіть після цієї інформації. Та він міг уявити, як воно повертається й повертається назад, до цивілізації, яка стала такою, що ніколи й не існувала…​

 — Що…​ що саме Дзеркало робить?

 — Чудове питання, — сказав професор Квірел. — Відповідь у рунах, що написані на золотій рамці Дзеркала. Прочитай їх мені.

 — Я не впізнаю абетку. Вони скидаються на випадкові нариси лапи курки, які малюють ельфи Толкіна.

 — Усе одно прочитай їх. Це зовссім безпечно.

 — Тут написані руни ноїтілов детало партксе тнере гок руой ту бекафруой тон во гсі…​ — Гаррі спинився, відчувши чергове поколювання у спині.

Гаррі знав, що означає руна «ноїтілов». Вона означала «ноїтілов». А подальші руни стверджували, що детало ноїтілов, доки він не сягав партксе, тоді лишалася частина, що була і тнере, і гок. Ця віра видавалася знанням, ніби він міг впевнено відповісти «так», якби хтось спитав, чи «тон во» був руой чи бекафруой. Просто коли Гаррі намагався якось встановити звʼязок між цими концепціями та будь-якими іншими, в нього нічого не виходило.

 — Ти розумієшш, шщо ці слова означають, хлопче?

 — Ссумніваюся, напевно ні.

Професор Квірел злегка зітхнув, він відвів очі від золотої рамки.

 — Я думав, раптом слова хибного сприйняття будуть зрозумілі учневі маґлівської науки. Видається, ні.

 — Можливо…​ — почав Гаррі.

Серйозно, рейвенкловцю? спитав слизеринець. Ти утнеш цеЗАРАЗ?

 — Можливо, я міг би знову спробувати зрозуміти слова, якби я більше знав про Дзеркало? — промовила рейвенкловська частина Гаррі, що взяла керування тілом на себе.

Куточки губ професора Квірела трохи піднялися.

 — Як і з більшістю древніх речей, учені написали достатньо брехні, щоб тепер уже неможливо було бути певним щодо чогось. Безсумнівно, що Дзеркало принаймні не молодше за Мерліна, бо відомо, що він використовував Дзеркало як інструмент. Також відомо, що після смерті Мерлін лишив письмові інструкції, що Дзеркало не треба приховувати, хоч в нього і є певні сили, що зазвичай були б причиною для занепокоєння. Він написав, що, враховуючи, як ретельно виробили Дзеркало, щоб воно не знищило світ, буде легше знищити світ за допомогою грудки сиру.

Це твердження не видавалося Гаррі цілком заспокійливим.

 — Певні інші факти про Дзеркало засвідчили відомі чарівники, що були достатньо скептичними та які довели, що їхньому слову можна довіряти. Найособливішою силою Дзеркала є можливість створювати альтернативні світи, хоча ці світи не можуть перевищувати за розміром те, що віддзеркалюється у Дзеркалі. Відомо, що в ньому можна зберігати людей та інші обʼєкти. Кілька джерел стверджують, що серед усієї магії лише Дзеркало має справжні моральні орієнтири, хоча я не певен, що це означатиме на практиці. Гадаю, моралісти називатимуть прокляття «Круціатус» лихим, а чари патронуса — добрими. Гадки не маю, що більш морального вигадали моралісти. Але, наприклад, стверджують, ніби фенікси прийшли в наш світ з іншого, що був викликаний за допомогою Дзеркала.

Слова на кшталт «отакої» та інші, які його батьки назвали б невідповідною мовою, снували в голові Гаррі, хоча не надто звʼязно, доки розглядав золоту рамку Дзеркала.

 — Під час своїх мандрів світом я чув чимало історій, яких мало хто чув, — сказав професор Квірел. — Більшість з них видаються брехнею, та деякі звучать як історія, а не на вигадки. На металевій стіні в одному місці, до якого ніхто не потрапляв століттями, я знайшов напис, що мешканці Атлантиди передбачили кінець світу й хотіли створити могутній пристрій, що відверне неминучу катастрофу. Якби пристрій було завершено, згідно з цією історією, він мав би абсолютно стабільне існування, і міг би надавати нескінченну магію й виконувати бажання. А також — і це було значно складнішою задачею — пристрій якимось чином мав би відвертати неминучі катастрофи, які, як кожна розумна людина може передбачити, випливали з існування такого пристрою. Мені здалося цікавим, що, згідно з написом на металевій поверхні, решта мешканців Атлантиди проігнорували цей проєкт та не зважали на нього. Подеколи проєкт вихваляли як шляхетне починання заради суспільного добробуту, та майже все населення Атлантиди щодня знаходило важливіші справи, ніж допомогти. Навіть шляхетні роди проігнорували можливість того, що хтось крім них отримає необмежену владу, а менш досвідчені циніки мали б вважати, що шляхта не може не звернути на таке увагу. Майже без підтримки жменька творців цього пристрою гарували за умов, що не можна було назвати прямо тяжкими, але ці умови точно дратували. Зрештою, час вичерпався, Атлантиду було знищено, а до завершення пристрою було ще далеко. Я бачу певні збіги з власним досвідом, яких зазвичай немає у вигаданих казках, — крива суха посмішка. — Та, можливо, цей міф мені просто більше до вподоби, ніж сотні інших легенд. Втім, ти мав помітити, що твердження Мерліна про те, що творці Дзеркала зробили все, щоб воно не знищило світ, непрямо підтверджує цю казку. Для нас найважливіше, що ця версія може пояснити, чому Дзеркало має раніше невідому здатність показувати людині перед собою ілюзію світу, якого ця людина бажає, і цю здатність Дамблдор чи Перенел використали. Коли будуєш пристрій, що виконує бажання, неможливо переоцінити важливість перестороги проти того, що все може скластися вкрай кепсько.

 — Ого, — прошепотів Гаррі, і він сказав це від серця. Це була Магія з великої літери «М», такої Магії, що описувалася в «Тож ти хочеш бути чарівником» Діани Дуан, а не просто набір випадкових порушень фізики за допомогою палички.

Професор Квірел вказав на золоту рамку:

 — Остання властивість Дзеркала, щодо якої переважно всі історії збігаються, така: хай які невідомі засоби керувати дзеркалом існують (щодо цього ключа я не знайшов вірогідних джерел), неможливо запрограмувати Дзеркало так, щоб воно реагувало на окремих людей. Тож Перенел не може наказати Дзеркалу «віддай Камінь лише Перенел», Дамблдор не може сказати «віддай Камінь лише тому, хто бажає віддати його Ніколасу Фламелю». Дзеркало має певну сліпоту, яку філософи назвали бездоганною справедливістю. Отже, має існувати якесь правило, що дає доступ до сховку Каменя, і цим правилом може скористатися будь-хто. І тепер ти розумієш, чому саме ти, відомий як Хлопчик-Що-Вижив, маєш застосовувати стратегії, які ми вигадаємо вдвох. Бо кажуть, що ця річ має моральні орієнтири, і, можливо, Дзеркало було запрограмовано відповідно. Я чудово усвідомлюю, що згідно поширених термінів, ти — добро, а я — зло, — професор Квірел лиховісно посміхнувся. — Тож наша перша спроба, хоча не сумнівайся, не остання: подивимося, як зреагує Дзеркало на твою спробу отримати Камінь, щоб врятувати життя Герміони Ґрейнджер та сотень інших учнів.

 — А першу версію цього плану, — сказав Гаррі, що нарешті почав розуміти, — ви вигадали в пʼятницю першого навчального тижня Гоґвортсу: Камінь мав отримати золотий учень Дамблдора, Хлопчик-Що-Вижив, у шляхетній та самовідданій спробі врятувати життя вчителеві із захисту, професорові Квірелу.

 — Ну звісно, — сказав професор Квірел.

Напевно, це був поетичний план, але Гаррі дещо заважали оцінити його елегантність обставини.

Тоді Гаррі спало на думку дещо інше.

 — Ем, — сказав Гаррі. — Ви гадаєте, що це Дзеркало — пастка для вас…​

 — Просто неможливо собі уявити, щоб воно не було пасткою.

 — Тобто це пастка для лорда Волдеморта. Тільки це не може бути пастка для нього особисто. Має бути якесь загальне правило, якась узагальнена якість лорда Волдеморта, що збурює цю пастку.

Гаррі несвідомо дуже похмуро втупився у золоту поверхню рамки Дзеркала.

 — Все правильно, — сказав професор Квірел, що й сам спохмурнів від того, як спохмурнів Гаррі.

 — Ну, першого ж четверга цього року божевільний директор Дамблдор, що щойно на моїх очах спопелив був курча, сказав мені, що в мене не було жоднісіньких шансів зайти до його забороненого коридору, бо я не знав закляття «Алогомора».

 — Зрозуміло, — сказав професор Квірел. — От лихо. Прикро, що ти не згадав цього якось значно раніше.

Жоден з них не мав вголос казати очевидне: це було успішне застосування зворотної зворотної психології, щоб Гаррі тримався якнайдалі від забороненого коридору Дамблдора.

Гаррі досі зосереджено міркував.

 — Як гадаєте, Дамблдор підозрює, що я, як він би це сформулював, горокракс лорда Волдеморта, чи більш загально, що певні частини моєї особистості скопійовані з лорда Волдеморта?

Навіть не договоривши питання, Гаррі зрозумів, наскільки воно тупе, і скільки очевидних свідчень він бачив, що…​

 — Дамблдор аж ніяк не міг це проґавити, — сказав професор Квірел. — Не те, щоб цей факт був ледь помітним. Що ще Дамблдор міг подумати, що ти актор у пʼєсі, автор-ідіот якої ніколи в житті не бачив одинадцятирічних? Лише недоумкуватий йолоп міг би повірити, що…​ а, забудь.

Вони вдвох мовчки втупилися у Дзеркало.

Нарешті професор Квірел зітхнув.

 — Боюся, я переграв сам себе. Ані ти, ані я не можемо стати перед Дзеркалом. Гадаю, доведеться наказати професорці Спраут скасувати забуттятуси містера Нота та міс Ґрінґрас…​ Розумієш, іншою складністю Дзеркала є те, що правило, за яким воно оцінює віддзеркалених у ньому, не зважає на такі зовнішні сили, як чари хибної памʼяті та Конфундус. Дзеркало показує лише ті сили, що спричинені самою людиною, стан розуму, до якого дійшла вона сама, через власні рішення. Так сказано у кількох джерелах. Ось чому я надав був містерові Ноту та міс Ґрінґрас різні історії про те, чому треба отримати Камінь: щоб за потреби поставити їх перед Дзеркалом, — професор Квірел потер ніс. — Я підготував й інші історії для інших учнів, щоб вони були готові за певної моєї команди…​ та що ближче ставав цей день, то менше віри я мав в успіх цього проєкту. Видається, Нота і Ґрінґрас досі варто спробувати, якщо ми не вигадаємо чогось ліпшого. Та я починаю сумніватися, можливо, Дамблдор хотів створити цю загадку саме проти хитрості Волдеморта. Можливо, йому це навіть вдалося. Якщо ти вигадаєш такий альтернативний план, що я схвалю його спробу, то обіцяю, шщо хай якого пішшака я посставлю перед Дзеркалом, він не зазнає шшкоди від мене ніколи, і я не очікую, шщо порушшу цю обіцянку. Також знову нагадую про заручників і що з ними буде в разі поразки: і про міс Ґрейнджер, і про інших.

І знову вони мовчки втупилися в дзеркало: старший Том Редл та молодший.

 — Я підозрюю, професоре, — по якомусь часі сказав Гаррі, — що весь ваш клас гіпотез, ніби хтось має хотіти Камінь заради якоїсь доброї щирої мети, хибний. Директор не створив би таке правило отримання Каменя.

 — Чому?

 — Бо Дамблдор знає, як легко вірити в те, що ти чиниш правильно, коли насправді це не так. Це було б перше ж, що він розглянув.

 — Твої сслова — правда чи омана?

 — Казав чессно, — відповів Гаррі.

 — Тоді твою заувагу прийнято зі вдячністю, — кивнув професор Квірел.

 — Я не розумію, чому ви вважаєте, що цю загадку можна розвʼязати, — сказав Гаррі. — Просто встановити таке правило, що в лівиці треба тримати невеличку синю піраміду й дві червоні піраміди побільше, а правицею треба поливати майонезом хомʼяка…​

 — Ні, — відповів професор Квірел. — Ні, гадаю, ні. Легенди не мають чіткої відповіді, які правила можна задавати, проте, гадаю, це правило має бути якось повʼязане з оригінальною метою Дзеркала — якось повʼязане з потаємними бажаннями, що їх має людина. Поливання хомʼяка майонезом не пасує…​ Для більшості людей.

 — Гм…​ А може правило таке: людина взагалі не хоче використовувати Камінь…​ ні, це надто просто, історія, яку ви вигадали для містера Нота покриває цю версію.

 — У дечому ти можеш розуміти Дамблдора ліпше за мене, — визнав професор Квірел. — Тож тепер я ставлю питання: як Дамблдор використав би своє прийняття смерті, щоб уберегти Камінь? Бо понад усе він вважає, що саме цього я не здатен збагнути, і він тут фактично не помиляється.

Гаррі деякий час це обмірковував, розглянув кілька ідей та відкинув їх. А тоді, подумавши про дещо, він завагався, чи варто про це казати…​ та потім згадав про неминучу частину майбутньої розмови з професором Квірелом, коли той спитає парселмовою, чи не спало Гаррі щось на думку.

Гаррі неохоче заговорив:

 — Чи вважатиме Дамблдор, що це Дзеркало може звʼязатися із потойбічним життям? Чи міг він сховати Камінь у місці, яке він вважає потойбічним світом, тож лише люди, що вірять у життя після смерті, здатні бачити це місце?

 — Гм…​ — гмикнув професор Квірел. — Можливо…​ так, є в цьому щось вірогідне. У Дзеркалі, що показує побажання серця…​ Албус Дамблдор побачив би себе воззʼєднаним зі своєю родиною. Він побачив би себе разом з ними померлими, він хоче померти сам замість того, щоб бажати повернути їм життя. Він побачив би свого брата Аберфорта, свою сестру Аріану, своїх батьків — Кендру та Персіваля…​ Дамблдор віддав би Камінь Аберфорту, гадаю. Чи знатиме Дзеркало, що саме Аберфорту віддали Камінь? Чи будь-який померлий родич згодиться, якщо людина вірить, що дух цього родича віддасть їй Камінь назад? — професор Квірел ходив маленьким колом, тримаючись подалі від Гаррі та Дзеркала. — Та це лише одна ідея. Вигадаймо іншу.

Гаррі почав постукувати по щоці, потім раптом спинився, коли збагнув, звідки в нього ця звичка.

 — А що як це Перенел поклала сюди Камінь? Можливо, вона зробила так, щоб Дзеркало повертало Камінь лише тому, хто його сховав.

 — Перенел прожила так довго, бо знає межі своїх можливостей, — сказав професор Квірел. — Вона не переоцінює власний інтелект, не надто пихата, інакше вона втратила б Камінь дуже давно. Перенел не намагатиметься вигадати правило для Дзеркала сама, коли майстер Фламель може залишити це на розсуд мудрішого Дамблдора…​ але правило повернення Каменя лише тому, хто памʼятає, як його поклав, працює і в разі, коли сам Дамблдор сховав Камінь. Таке правило буде важко обійти, не вийде просто конфунднути когось, щоб той вірив, ніби він поклав Камінь…​ доведеться створити фальшивий Камінь, фальшиве Дзеркало, та влаштувати сцену…​ — тепер професор Квірел спохмурнів. — Та гадаю, це все одно щось, що Дамблдор гадає, лорд Волдеморт здатен влаштувати за достатнього часу. Якщо таке взагалі можливо, Дамблдор хотів би так запрограмувати Дзеркало, щоб Камінь отримати дозволив лише такий стан розуму, який він вважає я не здатен надати якомусь учневі — чи якесь правило, якого, як вважає Дамблдор, лорд Волдеморт не здатен збагнути, наприклад, якесь правило, що повʼязане з прийняттям власної смерті. Ось чому я вважаю твою попередню ідею можливою.

А тоді в Гаррі виникла ідея.

Він не був певен, що це хороша ідея.

…​та, видавалося, в Гаррі тут не було вибору.

 — Arguendo, — почав Гаррі, — ми не певні, що потрібно, щоб отримати Камінь. Та достатня умова має бути повʼязана з Дамблдором, чи, можливо, кимось іншим зі станом розуму, коли він чи вона вірить, що Темного Лорда переможено, загроза позаду, прийшов час забрати Камінь та віддати його Ніколасу Фламелю. Ми не певні, яка саме частина стану розуму цієї людини, скажімо, Дамблдора, є потрібною частиною, яку Дамблдор вважає, що лорд Волдеморт не може ані зрозуміти, ані відтворити. Та за цих умов повного стану розуму Дамблдора буде достатньо.

 — Логічно, — сказав професор Квірел. — І?

 — Відповідна стратегія, — обережно почав Гаррі, — вдати стан розуму Дамблдора за цих умов якомога детальніше, ставши перед дзеркалом. І цей стан розуму мають спричинити внутрішні сили, а не зовнішні.

 — Але як ми отримаємо такий результат без виманології та чарів конфундуса, і те і те є безперечно зовнішніми…​. ха. Я зрозумів, — блідо-льодяні очі професора Квірела раптом ніби просвердлили його. — Ти пропонуєш, щоб я конфунднув себе, так само, як ти наклав на себе прокльон під час першого заняття бойової магії. Щоб це було внутрішньою силою, а не зовнішньою, стан розуму, до якого я дійшов лише завдяки власним рішенням. Скажи, чи ти зробив цю пропозицію з метою завести мене в пастку, хлопче. Скажи парселмовою.

 — Не виключаю, шщо на мій розум, коли ви попроссили винайти сстратегію, можливо, вплинуло таке бажання…​ хтозна? Знав, шщо ви підозрюватимете це, посставите ссаме це питання. Вирішшувати вам, учителю. Я не знаю нічого, шщо невідоме вам, про те, чи потрапите ви в пасстку. Не називайте це моєю зрадою, якшщо ви ссамі вирішшите це зробити й сспроба зазнає невдачі, — Гаррі дуже хотілося всміхнутися, та він втримався.

 — Чарівно, — сказав професор Квірел, і він посміхався. — Видається, винахідливий розум здатен створювати загрози, які неможливо нейтралізувати навіть питаннями парселмовою.

* * *

За наказом професора Квірела Гаррі одягнув Плащ невидимості, щоб «чоловік, шщо віритиме, шщо він директор, не бачив тебе», як сказав парселмовою професор Квірел.

 — Під Плащем чи ні, ти все одно стоятимеш у полі зору Дзеркала, — сказав професор Квірел. — Якщо звідти поллється лава, згориш і ти. Мені хочеться, щоб була хоча б така симетрія.

Професор Квірел вказав на місце праворуч від дверей, крізь які Гаррі зайшов до кімнати: перед Дзеркалом, але подалі від нього. Гаррі під Плащем пішов туди, куди вказав професор Квірел, не сперечаючись. Гаррі дедалі важче було стверджувати, що смерть обох Редлів буде поганою подією, навіть враховуючи життя сотень інших учнів. Хай які в Гаррі були чудові наміри, переважно він виявив себе ідіотом, а повернення лорда Волдеморта — загроза усьому світові.

(Хоча в будь-якому разі Гаррі не вірив, що Дамблдор вдасться до лави. Напевно, Дамблдор достатньо злився на Волдеморта, щоб відкинути свої звичні обмеження, та лава не спинила б назавжди те, що Дамблдор вважав безтілесною душею.)

Тоді професор Квірел вказав паличкою, і навколо Гаррі на підлозі зʼявилося мерехтливе кільце. Це, як сказав професор Квірел, невдовзі стане великим кільцем приховування, і ззовні не буде ані чути, ані видно нічого, що відбувається всередині кільця. Гаррі не зможе зробити себе видимим підробному Дамблдору, ані знявши Плащ, ані криком.

 — Ти не перетинатимеш це кільце після того, як воно активується, — сказав професор Квірел. — Бо тоді твоя магія торкнеться моєї, і під дією Конфундуса я можу не згадати, як спинити резонанс, що знищить нас обох. Далі, позаяк я не хочу, щоб ти кидався черевиками…​ — професор Квірел зробив інший жест, і всередині великого кільця приховування повітря почало трохи блимати, зʼявилося викривлення у формі кулі. — Цей барʼєр вибухне, якшщо його торкнессся ти чи інша матеріальна річ. Можливо, резонанс вдарить по мені після того, але й ти помреш. Тепер скажи парселмовою, що не збираєшся ані перетинати кільце, ані знімати Плащ, ані вчиняти будь-що дурне й імпульсивне. Скажи, що ти тихо чекатимеш тут під Плащем, доки все не скінчиться.

Гаррі повторив це все.

Тоді мантія професора стала чорною з легким відтінком золотого, таку мантію міг би одягти Дамблдор на якийсь офіційний захід, і професор Квірел направив паличку до своєї голови.

Тривалий час професор Квірел стояв нерухомо, тримаючи паличку коло голови. Його очі були заплющеними від зосередження.

А потім професор Квірел промовив:

 — Конфундус.

Одразу ж вираз обличчя чоловіка змінився. Він кілька разів кліпнув, ніби був спантеличеним, та опустив паличку.

Глибока втома охопила лице професора Квірела. Без жодних видимих змін його очі почали видаватися старшими, зморшки на обличчі стали виразнішими.

На губах заграла сумна усмішка.

Без жодного поспіху чоловік тихо підійшов до Дзеркала, ніби в нього був весь час всесвіту попереду.

Він перетнув межу видимості Дзеркала, та нічого не сталося. Він втупився у дзеркальну поверхню.

Гаррі не знав, що чоловік там бачив. Для Гаррі пласка, бездоганна поверхня й далі віддзеркалювала кімнату перед нею, ніби портал в інше місце.

 — Аріано, — видихнув чоловік. — Мати, батьку. І ти, мій брате, це було зроблено.

Чоловік стояв на місці, ніби слухаючи.

 — Так, зроблено, — сказав чоловік. — Волдеморт став перед цим дзеркалом та його було увʼязнено методом Мерліна. Тепер він лише одне із запечатаних жахіть.

І знову він завмер, щоб послухати.

 — Хотів би я підкоритися тобі, брате, але так буде краще, — чоловік схилив голову. — Йому назавжди відмовлена смерть, це вже достатньо жахлива помста.

Споглядаючи цей монолог, Гаррі відчув, що щось не так, що Дамблдор би такого не сказав, професор Квірел створив якесь опудало, якийсь неглибокий стереотип…​ але це був і несправжній дух Аберфорта, це було те, як професор Квірел уявляв, яким Дамблдор уявляє Аберфорта, і це двічі віддзеркалене зображення Аберфорта не помітить, що щось негаразд…​

 — Час повернути філософський камінь, — сказав чоловік, що вважав себе Дамблдором. — Тепер його треба повернути на збереження майстрові Фламелю.

Знову мовчання, доки він слухав.

 — Ні, — сказав чоловік, — майстер Фламель оберігав його стільки років від усіх, хто шукав безсмертя, тож, гадаю, каменю безпечніше в нього…​ ні, Аберфорте, я вважаю, що в нього хороші наміри.

Гаррі не міг спинити напруження, що пішло всім його тілом, мов вогонь. Йому важко було дихати. Недосконалі, чари конфундуса професора Квірела були недосконалими. Особистість професора Квірела проступала й бачила очевидне питання: чому для Ніколаса Фламеля мати Камінь нормально, якщо безсмертя — це жахливо. Хоч професор Квірел й уявив Дамблдора таким, що просто не бачить цього питання, професор Квірел не додав до чарів конфундуса умови, що уявлення Дамблдора про Аберфорта не помітить цього питання. Це все загалом було лише віддзеркаленням власного розуму професора Квірела, зображення, що виникло в Тома Редла.

 — Знищити його? — спитав чоловік. — Можливо. Я не певен, що його можливо знищити, бо тоді майстер Фламель давно б уже це зробив. Гадаю він уже багато разів жалкував, що створив його…​ Аберфорте, ми пообіцяли йому, і ми не такі древні й не такі мудрі, як він. Філософський камінь треба повернути тому, хто його створив.

Гаррі затамував подих.

Чоловік тримав безформний шматок багряного скла в лівиці. Розміром той був десь з великий палець Гаррі від нігтя до першого суглоба. Через блиск поверхні багряного скла видавалося, що камінь вологий. Нагадувало кров, що спинилася в часі й утворила зубчасту поверхню.

 — Дякую, брате, — тихо сказав чоловік.

Чи таким має бути Камінь? Чи знає професор Квірел, який Камінь має вигляд? Чи видасть Дзеркало за таких умов справжній Камінь, чи підробку?

А тоді…​

 — Ні, Аріано, — сказав чоловік з легкою усмішкою, — на жаль, мені час іти. Потерпи, люба моя, невдовзі я справді приєднаюся до вас…​ чому? Чому, я не певен, чому я маю йти…​ коли я отримаю Камінь, мені треба відійти від Дзеркала та чекати, доки майстер Фламель звʼяжеться зі мною, хоча я не певен, навіщо мені для цього відходити від Дзеркала…​ — чоловік зітхнув. — Ех, старішаю. Добре, що ця страхітлива війна скінчилася, коли скінчилася. Гадаю, нічого поганого не буде, якщо я побалакаю з тобою деякий час, люба моя, якщо ти цього бажаєш.

В Гаррі аж розболілася голова. Якась частина Гаррі намагалася передати повідомлення про те, що він уже деякий час не дихає, та ніхто не слухав. Недосконалі, чари конфундуса професора Квірела недосконалі, Аріана, яку професор Квірел уявив уявляє Дамблдор, хотіла розмовляти з Дамблдором, і напевно не хотіла чекати, бо на якомусь рівні професор Квірел знав, що життя після смерті не існує, і попередньо доданий імпульс піти з Каменем не витримував конкуренції з аргументами Редлівської Аріани…​

А тоді Гаррі охопив спокій. Він знову почав дихати.

У будь-якому разі Гаррі нічого не міг вдіяти. Професор Квірел не дав Гаррі жодної змоги втрутитися. Ну що ж, хай професор Квірел насолоджується наслідками свого рішення. Якщо наслідки зачеплять і Гаррі, то хай так і буде.

Чоловік, що вважав себе Дамблдором, переважно терпляче кивав, подеколи відповідав своїй любій сестрі. Інколи чоловік занепокоєно кидав оком убік, ніби дуже хотів піти, та він придушував цей імпульс терпінням, ввічливістю й турботою про сестру, згідно з тим, як професор Квірел уявляв Дамблдора.

Гаррі побачив мить, коли чари Конфундуса спинили дію, вираз обличчя чоловіка змінився, знову став звичним для професора Квірела.

І тієї ж миті Дзеркало змінилося, більше не показувало віддзеркалення кімнати, а натомість показувало справжнього Албуса Дамблдора, ніби той стояв прямо за Дзеркалом, і його було видно крізь поверхню.

Справжній Дамблдор був рішучим та суворим.

 — Привіт, Томе, — сказав Албус Дамблдор.

Розділ 110. Віддзеркалення й роздуми, ч.2

Суворість протрималася на обличчі Албуса Дамблдора лише мить, поступившись здивуванню:

 — Квіріне? Що…​

А тоді він ненадовго замовкнув.

 — Ну, — промовив Албус Дамблдор. — Я почуваюся дурнем.

 — Ну нарешті, — легковажно сказав професор Квірел.

Якщо він і був здивований тим, що його викрили, він цього жодним чином не показав. Він помахом руки повернув своїй мантії звичайні кольори.

Суворість повернулася до Дамблдора і, видавалося, подвоїлася:

 — Я собі розшукую тінь Волдеморта, і не помічаю, що професор із захисту Гоґвортсу — хвороблива, напівмертва жертва, якою заволодів значно сильніший дух. Я б назвав це старечим маразмом, якби так багато інших теж не проґавили цього.

 — Є таке, — сказав професор Квірел. Він підвів брови: — Ну серйозно, невже мене так складно впізнати без яскравих червоних очей?

 — О так, справді, — рівним тоном сказав Албус Дамблдор. — Твоя акторська гра була бездоганною. Визнаю, я й не здогадувався. Квірін Квірел видавався…​ яке ж слово я шукаю?.. Ах так, ось це слово. Він видавався нормальним.

Професор Квірел хихотнув. Зовні видавалося, ніби він просто теревенить з другом.

 — Знаєш, я ніколи не був божевільним. Лорд Волдеморт був для мене просто грою, як і професор Квірел.

А от Албус Дамблдор явно не насолоджувався бесідою.

 — Я очікував, що ти таке скажеш. З жалем маю повідомити, що будь-хто готовий зіграти роль Волдеморта і є Волдемортом.

 — О, — сказав професор Квірел, здійнявши палець у попередженні. — Але ця логіка має лазівку, старче. Будь-хто, хто грає роль Волдеморта, має бути тим, що моралісти називають «злом», у цьому ми згодні. Та можливо справжній я цілковито, абсолютно, невідворотно лихий у цікавий інший спосіб, ніж я вдавав, як Волдеморт…​

 — Мушу сказати, — відрубав Албус Дамблдор, — що мені начхати.

 — Отже ти вважаєш, що невдовзі позбудешся мене, — сказав професор Квірел. — Як цікаво. Моє безсмертне існування залежить від того, чи розгадаю я, що за пастку ти розставив, а також від того, чи вдасться мені знайти шлях втечі з неї достатньо швидко, — професор Квірел зробив паузу. — Та натомість побазікаймо безцільно про дещо інше. Як так вийшло, що ти чекаєш у Дзеркалі? Я гадав, ти будеш деінде.

 — Я там і є, — відповів Дамблдор, — а також я в Дзеркалі, на твій превеликий жаль. Я тут був увесь цей час.

 — А, — зітхнув професор Квірел. — Тож мій невеличкий маневр з відволікання був марним.

Албус Дамблдор більше не стримував люті:

 — Відволікання? — проревів Дамблдор, його сапфірові очі були сповнені гніву. — Ти убив майстра Фламеля для відволікання?

Професор Квірел видавався засмученим:

 — Мене ранить несправедливість твого звинувачення. Я не вбивав того, кого ти знаєш під іменем Фламель. Я просто наказав іншому це зробити.

 — Як ти міг? Навіть ти, як ти міг? Він був бібліотекою усього нашого вчення! Таємниць, що тепер через тебе втрачені для чаклунства!

Тепер посмішка професора Квірела стала гіркою:

 — Знаєш, я досі не можу збагнути, як твій перекручений розум вважає прийнятним для Фламеля бути безсмертним, а коли я хочу досягти того ж самого, я одразу стаю потворою.

 — Майстер Фламель ніколи не опускався до безсмертя! Він…​ — Дамблдор кашлянув. — Він лише не засинав після заходу сонця, у нього був довгий-довгий день заради нас…​

 — Не знаю, чи ти це памʼятаєш, — легковажно сказав професор Квірел, — та чи памʼятаєш ти той день у своєму кабінеті з Томом Редлом? Коли я благав тебе, став на коліна й благав представити мене Ніколасу Фламелю, щоб я міг попросити стати його учнем, щоб колись і сам міг виготовити філософський камінь? Це була моя остання спроба бути хорошою людиною, раптом тобі цікаво. Ти відмовив та прочитав лекцію, як недоброчесно боятися смерті. Я пішов з твого кабінету з гіркотою, розлючений. Я вирішив: якщо мене в будь-якому разі називатимуть лихим лише через те, що я не хочу помирати, то можу вже стати й лихим. За місяць я вбив Ебіґейл Міртл заради досягнення безсмертя іншими засобами. Навіть коли я дізнався більше про Фламеля, мене весь час засмучувало твоє лицемірство. Саме через це я мучив тебе й твоїх сильніше, ніж робив би це в іншому разі. Я завжди відчував, що ти маєш це знати, та в нас ніколи не було можливості порозмовляти відверто.

 — Я відмовляюся, — сказав Албус Дамблдор, що не відводив погляду. — Я не приймаю й крихти відповідальності за те, ким ти став. Це цілковито й повністю наслідок твоїх і лише твоїх рішень.

 — Я не здивований твоїми словами, — сказав професор Квірел. — Ну, а тепер мені цікаво, яку відповідальність ти приймаєш. У тебе є доступ до якоїсь незвичної сили віщування, це я зрозумів давно. Ти робив надто багато абсурдних ходів, і те, яким чином наслідки цих ходів спрацьовували на твою користь, було просто сміховинно. Тож скажи мені. Чи знав ти заздалегідь, яким буде результат того дня всіх святих, коли мене на час перемогли?

 — Я знав, — тихим холодним голосом відповів Албус Дамблдор. — За це відповідальність я визнаю, і тобі цього ніколи не зрозуміти.

 — Ти влаштував, щоб Северус Снейп почув пророцтво та приніс його мені.

 — Я дозволив цьому статися, — сказав Албус Дамблдор.

 — А я весь такий розхвилювався, що нарешті отримав власне передбачення, — професор Квірел похитав головою, ніби від суму. — Тож великий герой Дамблдор приніс у жертву своїх пішаків, що ні про що не здогадувалися: Лілі та Джеймса Поттерів, лише для того, щоб позбутися мене на кілька років.

Очі Албуса Дамблдора скидалися на камінь.

 — Джеймс та Лілі й свідомо пішли б на смерть, якби знали.

 — А як щодо немовляти? — спитав професор Квірел. — Щось я сумніваюся, що Поттери радо залишили б його на шляху у Відомо-Кого.

Албус Дамблдор ледь помітно здригнувся.

 — Хлопчик-Що-Вижив непогано зберігся. Хотів перетворити його на себе, так? А натомість перетворив себе на труп, а Гаррі Поттер став чарівником, яким мав би бути ти, — тепер з-за серпастих окулярів було видно звичне мерехтіння очей Дамблдора. — Уся крижана геніальність Тома Редла, але приборкана для служіння теплу та любові Джеймса та Лілі. Цікаво, що ти відчув, коли побачив, ким міг би стати Том Редл, якби ріс у люблячій родині?

Губи професора Квірела скривилися:

 — Я був здивований, ба навіть шокований, колосальною наївністю містера Поттера.

 — Гадаю, тобі не збагнути цього гумору, — тоді нарешті Албус Дамблдор усміхнувся. — Як же я сміявся, коли зрозумів! Коли я побачив, що ти створив доброго Волдеморта, що протистоятиме лихому…​ ох, як же я сміявся! Я ніколи не мав твердості для своєї ролі, та Гаррі Поттер матиме її з надлишком, коли прийде до повноти своїх сил, — усмішка зникла з обличчя Албуса Дамблдора. — Хоча, гадаю, Гаррі доведеться знайти якогось іншого темного лорда, щоб його перемогти, бо тебе вже не буде.

 — Ах, так. Про це, — професор Квірел спробував відійти від Дзеркала, та, видавалося, щось його спинило прямо перед тим, як він мав би вийти з поля віддзеркалення. — Цікаво.

Тепер Дамблдор усміхався холодно:

 — Ні, Томе. Ти нікуди не підеш.

Професор Квірел кивнув:

 — Що саме ти зробив?

 — Ти відмовився від своєї смерті, — сказав Дамблдор, — і якби я знищив твоє тіло, твій дух приплентався б назад, ніби тупа тварина, що не розуміє, коли їй кажуть піти. Тож я відправлю тебе в точку поза часом, у застиглу мить, з якої ані я, ані будь-хто інший, не здатен тебе повернути. Можливо, колись Гаррі Поттер зможе тебе повернути, якщо пророцтво не бреше. Можливо, він захоче обговорити з тобою, хто саме винен у смерті його батьків. Для тебе мине лиш мить — якщо ти колись повернешся. У будь-якому разі, Томе, бажаю тобі найкращого.

 — Гм, — вимовив професор Квірел. Професор із захисту крокував повз Гаррі, що безмовно з жахом спостерігав за сценою, а тоді професор знову спинився з іншого боку від дзеркала. — Як я й очікував. Ти використовуєш старий метод запечатування Мерліна, те, що сказання Тоферіуса Чанґа називає процесом позбавлення часу. Якщо легенда правдива, то навіть ти не можеш спинити процес тепер, коли він уже так довго тривав.

 — Так, — сказав Албус Дамблдор. Та його погляд раптом став настороженим.

А Гаррі, що стояв поряд з дверима, лише трохи праворуч від них, тихо чекав та не давав волю своєму жахові. Він відчував присутність, що густішала в полі зору Дзеркала. Щось більш чуже за магію, все в цій присутності було незрозумілим, крім того факту, що це щось дивне і могутнє. Воно посилювалося повільно, та тепер процес пришвидшився.

 — Але ти досі можеш обернути ефект, якщо розповідь Чанґа правильна, — зауважив професор Квірел. — Більшість властивостей Дзеркала можуть діяти в обидва боки, якщо легенда не помиляється. Тож ти можеш натомість позбутися всього з іншого боку Дзеркала. Відправити замість мене в ту застиглу мить себе. Якщо забажаєш, звісно.

 — І з чого б я таке робив? — напруженим голосом спитав Албус Дамблдор. — Гадаю, ти збираєшся сказати мені про те, що взяв заручників? Це марно, Томе, дурню! Який же ти дурень! Ти мав би знати, що я нічого тобі не дам за будь-яких заручників.

 — Ти завжди відставав на один крок, — сказав професор Квірел. — Дозволь представити мого заручника.

Інша присутність заполонила повітря навколо Гаррі, тягуче відчуття по всьому тілі, коли магія іншого Тома Редла діяла так близько від його шкіри. З нього зірвало Плащ невидимості, і мерехтливий чорний Плащ полетів від нього.

Професор Квірел упіймав його, хутко одягнув, і менш ніж за секунду накинув каптур на голову та зникнув.

Албус Дамблдор похитнувся, ніби в нього забрали якусь важливу опору.

 — Гаррі Поттере, — видихнув директор. — Що ти тут робиш?

Гаррі втупився в зображення Албуса Дамблдора, на лиці якого були цілковитий шок та незрівнянний смуток.

Провина та сором були надто сильними, надто сильними, вдарили Гаррі разом, і він відчував, як незбагненна присутність навколо нього от-от сягне піку. Гаррі знав, що часу не лишилося, що з ним покінчено.

 — Я сам винен, — пискнув Гаррі за командою якоїсь частини себе, що взяла керування горлом в цю останню хвилину. — Я був дурним. Завжди був дурним. Не треба мене рятувати. Прощавайте.

 — Ой, ви тільки подивіться, — проспівав голос професора Квірела. — А в мене більше немає віддзеркалення.

 — Ні, — сказав Албус Дамблдор. — Ні, ні, НІ!

До руки Албуса Дамблдора прилетіла з рукава довга, темно-сіра паличка. В іншій, ніби нізвідки, зʼявився короткий жезл з темного каменю.

Албус Дамблдор різко відкинув і те, і інше вбік, коли незрозуміле відчуття набуло такої сили, що її ледве можна було витримати, і зникнув.

Дзеркало знову показувало лише осяяну золотавим світлом кімнату з білого каменю, в Дзеркалі не було видно й сліду Албуса Дамблдора.

Розділ 111. Невдача, ч.1

Темний Лорд сміявся.

Посеред порожнього повітря лунав дикий сміх професора із захисту — високим і жахливим був його сміх. Тепер це був сміх Волдеморта, сміх Темного Лорда без жодних спроб його сховати чи стримати.

Думки Гаррі були в хаосі. Він ніяк не міг відвести очі від місця, де щойно був Албус Дамблдор. У Гаррі наростав надто великий жах, щоб мати змогу розуміти й міркувати. Розум намагався повернутися в часі й скасувати дійсність, та такої магії не існувало, тож дійсність лишалася незмінною.

Він програв, він втратив був Дамблдора, не було жодних шансів щось виправити, отже він програв був війну.

Темний Лорд і далі реготав.

 — Ах, ах-ха, ах-хах-хах-ха! Професоре Дамблдор, ах, професоре Дамблдор, який доречний фінал нашої гри! — знову вибух дикого сміху. — Неправильна пожертва навіть наприкінці, бо фігура, задля порятунку якої ти віддав усе, вже моя! Неправильна пастка від самого початку, бо я міг покинути це тіло в будь-яку мить! Ах, хахахахаха, аха! Ти так і не навчився бути хитрим, бідолашний старий дурню.

 — Ви…​ — пролунало з горла Гаррі. — Ви…​

 — Ахахахаха! О так, дитятко, ти з самого початку цієї пригоди був моїм заручником, лише для цього ти був тут. Ха, хахахаха! Ти на десятиліття замолодий, щоб грати проти справжнього Тома Редла, дитя, — Темний Лорд відкинув каптур Плаща, його голову знову стало видно, а тоді почав знімати Плащ. — А тепер, хлопче, ти допоміг мені, о так, тож часс восскрессити твою дівчину-подругу. Шщоб не порушшити сслово, — посмішка Темного Лорда була холодною, справді холодною. — Гадаю, ти маєш сумніви? Знай, я можу вбити тебе хоч зараз, бо вже немає директора Гоґвортсу, тож нікого про це не буде повідомлено, — у його руці знову зʼявився пістолет. — А тепер ходімо, дурне дитя.

І вони пішли.

Вони повернулися крізь двері до кімнати зіль, Темний Лорд помахом палички загасив пурпуровий вогонь, що повернувся на місце. Вони пройшли кімнатою, де був ховчик, кімнатою зі зруйнованими шаховими статуями, крізь згорілі двері до кімнати з ключами. Темний Лорд піднісся крізь люк, і Гаррі ледве видряпався слідом за ним спіральними листяними сходами, вусики пастки диявола смикнулися, але лише відсахнулися, ніби від страху. Хлопчик-Що-Вижив докладав неймовірних зусиль, щоб не розплакатися, темна сторона нічим не могла зарадити — напевно, Волдеморт ніколи не відчував провини.

Вони пройшли повз величезного триголового інферія, Темний Лорд прошепотів слово, і той впав на люк, знову ставши просто трупом.

Вони пройшли повз Северуса Снейпа, той лише сказав, що охороняє двері і вони мають піти, або він почне знімати очки гуртожитків.

Темний Лорд, навіть не сповільнившись, вимовив «хякуджюу монтаук» з різким ударом паличкою. Северус впав і знову розтягнувся на підлозі без ознак життя.

 — Що…​ — сказав Гаррі, що йшов слідом. — Що ви…​

 — Просто даю належне моєму вірному слузі. Це його не вбʼє, як я тобі й обіцяв, — Темний Лорд знову розсміявся.

 — Заручники…​ — нагадав Гаррі, йому доводилося докладати зусиль, щоб голос не зривався. — Учні, ви сказали, що зупините те, що їх убʼє…​

 — Так. Припини хвилюватисся. Зроблю це по дорозі звідсси.

 — Звідси?

 — Ми йдемо звідси, дитя, — посмішка не зникала з лиця Темного Лорда.

Погане передчуття здійнялося серед моря інших поганих відчуттів.

Тепер Темний Лорд дивився на те, що він називав Картою Гоґвортсу. Написані від руки лінії ніби рухалися, коли вони йшли. Частина розуму Гаррі обмірковувала, що робити, якщо вони натраплять на загін аврорів (Темний Лорд зможе їх миттєво вбити чи забуттятнути), і втратив навіть цю надію.

Вони спустилися головними сходами на другий поверх, не стрівши нікого.

Темний Лорд завернув у якийсь прохід, якого Гаррі не знав, і спустився ще на марш сходів. Вони спускалися поверх за поверхом, вікна скінчилися, почалися смолоскипи — тепер вони були в слизеринських підземеллях.

Попереду них зʼявилася людина в мантії.

Темний Лорд до неї наблизився.

Гаррі йшов слідом.

Шести- чи семикласниця зі Слизерину чекала коло секції стіни, на якій була вирізьблена сцена: Салазар Слизерин здійняв паличку проти велетня, вкритого бурульками. Відьма жодним чином не прокоментувала, що професор Квірел спокійно ходить, що Гаррі з ним, що в руці професора із захисту пістолет. Наскільки міг судити Гаррі, вона взагалі могла нічого не бачити.

Темний Лорд дістав з мантії та кинув їй кнат.

 — Клавдіє Аліціє Табор, наказую тобі. Візьми цей кнат та поклади в центр кільця закляття, яке я показував тобі під квідичними трибунами. Тоді забуттятни себе на останні шість годин.

 — Так, володарю, — сказала відьма, вклонилася та пішла.

 — Я гадав…​ — сказав Гаррі. — Я гадав, вам потрібен Камінь, щоб…​

Темний Лорд і далі посміхався, посмішка ані на мить не полишала його обличчя:

 — Цю частину я не казав парселмовою, дитя. Парселмовою я сказав лише, що запустив закляття, що вбʼє учнів, і я спиню його, якщо отримаю Камінь. Решту я казав людською мовою. Я б спинив пожертву «Кривавий форт», навіть якби не отримав Камінь, хіба що мене б викрили й завадили мені. Учні Гоґвортсу — цінний ресурс, і я вже витратив чимало часу на їхнє тренування.

Тоді Темний Лорд прошипів стіні:

 — Відкрийсся.

Гаррі побачив невеличку змію в лівому верхньому куті різьбленої картини, і стіна повільно розчахнулася назад, відкривши за собою величезну трубу. По її боках ріс мох, звідти дмухнуло запахом накопиченого пороху, трубу вкривало багатошарове павутиння.

 — Павуки…​ — промурмотів Темний Лорд. Він зітхнув, і ненадовго знову почав скидатися на професора Квірела.

Темний Лорд зайшов у трубу, павутиння перед ним згорало. Гаррі не бачив інших опцій, крім як слідувати за ним.

Труба розгалужувалася у формі літери «У», а потім знову. Темний Лорд повернув ліворуч, потім праворуч.

Труба завершилася суцільною металевою стіною.

 — Відкрийсся, — прошипів Темний Лорд, і в металі зʼявилася тріщина, він ніби склався сам у себе.

Поза ним був довгий камʼяний коридор, що йшов у обидва боки.

 — Ми деякий час будемо йти, — сказав Темний Лорд. — Чи є в тебе ще питання, маленьке дитя?

 — Я…​ не можу вигадати…​ зараз…​

Черговий вибух холодного сміху був йому відповіддю. Вони зайшли до тунелю й повернули праворуч.

Гаррі не знав, ані тоді, ані потім, як довго вони йшли. Світло від вогню, яким займалося павутиння, було надто тьмяним, щоб він міг побачити час на механічному годиннику, і Гаррі не спало на думку подивитися перед тим, як вони зайшли до тунелю. Видавалося, вони йшли кілометри й кілометри під землею.

Розум Гаррі намагався оговтатися востаннє. Дуже ймовірно, що востаннє, якщо він не помилявся щодо того, що Темний Лорд його невдовзі вбʼє…​ хоча Темний Лорд казав, що воскресить Герміону, а це тоді видавалося безґлуздим…​ чи Темний Лорд просто виконував обіцянку, бо інакше він не міг би дати її парселмовою…​ чому він просто не пристрелив Гаррі одразу…​

Серйозно, гукнула якась остання робоча частина його мозку решті його частин, зараз чудовий час, щоб вигадати щось, щось, про що Темний Лорд ще не подумав, щось, що ми можемо зробити без капшучка, без палички та без часовороту, щось, що професор Квірел не може уявити, щоб ми зробили…​ думай, думай, будь ласочка, вигадай щось? Не вимикайся зараз, навіть якщо тобі страшно, навіть якщо ми насправді ніколи раніше не були в ситуації, коли ми помремо протягом години, ЗАРАЗ НЕ ЧАС ВИМИКАТИСЯ…​

Гаррі нічого не спало на думку.

Припустимо, сказала ця остання частина, припустимо, що ми виходимо з того, що переможемо, чи принаймні виберемося з цього живі. Якщо хтось СКАЗАВ БИ ТОБІ ЯК ФАКТ, що ти виживеш, чи навіть переможеш, якимось чином зробиш так, що все буде гаразд, як би ти подумав, це сталося…​

Неприйнятна процедура, прошепотів рейвенкловець, всесвіт так не влаштовано, ми просто помремо.

Хтось зрозуміє, що нас немає, подумав гафелпафець, і зʼявиться Дикозор Муді зʼявиться із загоном аврорів та врятує нас. Гадаю, прийшов час визнати, що ми не більш компетентні за звичайний уряд.

Порятунок має бути повʼязаний з чимось, що мизробимо, сказав цей останній голос. Інакше немає сенсу про цей порятунок розмірковувати.

І друга проблема, сказав ґрифіндорець. Гаррі Поттера не «немає», він на квідичному матчі, де всі можуть його бачити. Професор Квірел продумав і це, почасти він надіслав хибного листа мені для цього. Проблема третя. Навряд чи Дикозор Муді разом із загоном аврорів здатні перемогти Темного Лорда, і вже точно не перед тим, як він нас убʼє. Не певен, чи все ВДМЗ разом здатне перемогти Темного Лорда, якщо він битиметься на повну тепер, коли Дамблдора немає. Проблема четверта. Квідичний матч проходив спокійно, напевно це єдина причина, чому професор Квірел вирішив вдатися до таких складнощів, як взяти мене з собою.

Інший варіант, подав голос слизеринець, можливо, професор Квірел викличе когось, хто накладе на нас чари хибної памʼяті. Виманологія, імперіус, конфундус, хтозна що ще, ми не бездоганний блоколог. І тоді в Темного Лорда буде розумний…​ ну, ніби розумний посіпака, якого він може використовувати. Можливо, саме через це професор Квірел спокійно розповідав нам свої таємниці — він знав, що ця памʼять зникне. А також це може бути причиною вийти за межі дії оберегів Гоґвортсу — щоб Темний Лорд міг викликати Белатрису, вона явилася й зробила це все…​

Увесь цей хід думок неправомірний, я відмовляюся брати в ньому участь, сказав рейвенкловець.

Які чудові останні слова, зауважив той останній голос. А тепер замовкни та розмірковуй.

Під ногами досі був тунель з грубого каміння. Інколи Гаррі ступав у вологе, чи ледь не падав на кривих поверхнях. Нейрони його мозку й далі спрацьовували, уявні голоси розмовляли один з одним, кричали один на одного, хоча слухач був німим від жаху й сорому.

Ґрифіндорець із гафелпафцем сперечалися щодо самогубства методом спроби відібрати в Темного Лорда зброю, чи просто проковтнути самоцвіт на сталевому персні Гаррі. Було незрозуміло, на ліпше чи на гірше для світу буде, якщо в Темного Лорда буде раб-Гаррі. Якщо Темний Лорд переможе в будь-якому разі, можливо, буде ліпше, якщо він переможе швидше.

А останній голос все не замовкав. Незважаючи на всю глибину його поразки, цей голос і далі розмовляв:

Що ще Темний Лорд казав лише людською мовою, а не парселмовою? Чи памʼятаємо ми? Чи було щось таке, будь-що?

Це все сталося надто давно, надто давно, хоч і сталося того ж дня. Темний Лорд щойно сказав парселмовою, що час воскрешати Герміону, а тоді сказав купу всього людською мовою, Гаррі ледве памʼятав, що саме, хоч це відбулося буквально щойно. А раніше…​ раніше було кільце приховування, тоді професор Квірел прошипів, що барʼєр вибухне, якщо його торкнутися. І професор Квірел сказав людською, щоб Гаррі не знімав Плаща й не перетинав кільце, сказав людською мовою, що резонанс нанесе шкоду професорові Квірелу, але Гаррі вже буде мертвий. Людською мовою сказав: якщо Гаррі торкнеться магії професора Квірела, він не памʼятатиме, як спинити резонанс, і це вбʼє їх обох.

Припустимо, резонанс убʼє не нас обох, сказав останній голос. Під час Геловіну в Ґодриковій Долині тіло Темного Лорда згоріло, а в нас лише виник шрам на чолі. Припустимо, що резонанс більш смертоносний для Темного Лорда, ніж для нас. А раптом весь цей час ми могли вбити Темного Лорда, просто кинувшись уперед та торкнувшись рукою будь-якої частини його шкіри? Тоді наш шрам знову закривавить, але це все. Відчуття «стій, не треба» просто успадковано від Темного Лорда, як його найгірший спогад про помилку в Ґодриковій Долині, можливо, це насправді не стосується Хлопчика-Що-Вижив.

Крихітна надія підвела голову.

Підвела й зникла.

Темний Лорд може просто відкинути паличку, протяжно зауважив рейвенкловець. Професор Квірел може перекинутися на подобу анімага. Навіть якщо він помре, він оволодіє кимось іншим та повернеться, і тоді катуватиме наших батьків, щоб покарати нас.

Можливо, ми встигнемо до батьків вчасно, сказав останній голос. Можливо, у нас вийде їх сховати. Можливо, вийде забрати філософський камінь в Темного Лорда, якщо ми вбʼємо його поточне тіло, і тоді Камінь стане ядром для контрвійська.

Темний Лорд ішов далі камʼяним коридором. З його руки не зникав пістолет. Між ним і Гаррі було принаймні чотири метри.

Якщо ми кинемося вперед, він відчує через резонанс, що ми наближаємося, сказав гафелпафець. Він спробує швидко відлетіти вперед, він це може, в нього є чари мітли, що дозволяють йому літати. Він полетить уперед, розвернеться й вистрілить з пістолета. Він знає про резонанс, він уже про це подумав. Це не якась можливість, якої Темний Лорд не розгляне. Він буде готовий до цього й чекатиме.

Розвинемо цю думку, сказав останній голос. Припустимо, що ми спокійно можемо використовувати магію на професорі Квірелі, але він на нас — не може.

З чого б це воно було так? різко спитав рейвенкловець. Насправді в нас навіть є свідчення, що це хибна гіпотеза. В Азкабані, коли Авада Кедавра професора Квірела зіткнулася з нашими чарами патронуса, відчуття було таке, ніби голова от-от розколеться…​

Припустимо, що це все булайогомагія, що вийшла з-під контролю. Припустимо, що якби ми наслали, скажімо, Лумінос на нього, нічого поганого б не сталося.

Але чому? спитав рейвенкловець. Чому таке припускати?

Бо, подумав Гаррі, це пояснило б, чому професор Квірелне попередив мене, що не можна насилати на нього будь-яку магію в Азкабані. Бо професор Квірел ніколи не казав парселмовою, наскільки я памʼятаю, що я завдам собі шкоди, якщо використаю на ньому магію. Він міг би зробити таке застереження, але не зробив, хоча застерігав прямим текстом багато від чого. Відсутність свідчень — слабке свідчення відсутності.

Запала мовчанка, доки всі частини Гаррі обмірковували це.

Але в нас немає палички, сказав рейвенкловець.

Можливо, ми її отримаємо назад, подумав останній голос.

Але навіть тоді, подумав Гаррі, і сіра безнадія повернулася, резонанс — це щось, про що Темний Лорд знає. Він вже обміркував усе, що ми можемо зробити з цього приводу, і вже підготував відповідь. Ось в чому була моя помилка від початку. Я не поважав інтелект Темного Лорда, не вірив, що він знає все, що знаю я, і може передбачити все, що можу вигадати я, і вже підготувався до цього.

Тоді, сказав останній голос, за умови, що ми переможемо, ми маємо нанести удар чимось, про що він не знає.

Дементори, запропонував ґрифіндорець.

Темний Лордзнає, що ми здатні знищувати, змусити відступити й можливо контролювати дементорів, сказав Рейвенкловець. Він не знає, як, але він знає, що ми це можемо, та й де в біса дістати дементора?

Можливо, наважився гафелпафець, уся система горокраксів Темного Лорда вимкнеться через резонанс, якщо схопити й тримати його, пожертвувавши своїм життям, щоб знищити його назавжди.

Нісенітниця, сказав рейвенкловець. Та, гадаю, не завадить помріяти про щось приємне перед смертю, хай який це ідіотизм.

Якщо Лорд Волдеморт достатньо сильно боїться смерті, наполягав гафелпафець, якщо він дуже хотів не мати потреби більше думати про смерть, то система горокраксівможемати такі вади. Волдемортові так і не спало на думку перевірити свої горокракси на комусь іншому, це може свідчити про те, що він не може тверезо розмірковувати щодо цього…​

Тож його страх смерті — це його фатальна слабкість? спитав рейвенкловець. Ну ні. Гадаю, хтось з понад сотнею горокраксів має достатньо захисних механізмів щодо цього.

І мозок Гаррі працював далі.

Справжня асиметричність в їхньому магічному резонансі…​ видавалася малоймовірною, не було жодної причини, чому б цей магічний ефект так працював. Але магічна реакція могла бити сильніше по сильнішому чарівнику, потужніша магія могла резонувати небезпечніше. Це могло пояснити спостереження в Ґодриковій Долині (Волдеморт вибухає, дитя виживає), а також пояснити спостереження в Азкабані (Волдеморт знепритомнів на тривалий час через магічну реакцію, першокласника Хлопчика-Що-Вижив ударило легше через його слабкішу магію). Чи, можливо, лише магія того, хто накладав закляття, резонувала. Це також пояснило б обидва спостереження. Це навіть могло б пояснити, чому професор Квірел аж ніяк не квапився попередити Гаррі, щоб той не насилав на професора закляття. Хоча була й інша очевидна причина, чому професор Квірел уникав згадок про резонанс. Бо це був яскравий натяк щодо таємниці Ґодрикової Долини, якби Гаррі колись побачив цей звʼязок.

Його частина, що була приголомшена горем та провиною, скористалася можливістю зазначити, як легковажно було з його боку після того, як події в Гоґвортсі стали серйозними, не переглянути прийняте першого ж четверга рішення не розповідати Дамблдорові про лиховісне передчуття, яке не полишало Гаррі в присутності професора Квірела. Він справді, справді-СПРАВДІ мав би переглянути це рішення, на якому наполягала була професорка Макґонеґел. Так, тоді Гаррі не був певен, кому довіряти, тривалий час йому видавалося можливим, що лихий — Дамблдор, а професор Квірел — герой опозиції, але…​

Дамблдор би зрозумів.

Дамблдор би зрозумів миттєво.

Старий мудрий чарівник зі справжнім феніксом на плечі зрозумів би, а Гаррі йому не довіряв, Гаррі не розповів йому усіх важливих фактів, лише через те, що не зібрався ще раз обміркувати вже прийняте четвертого дня школи рішення. Цей факт просто був позначений міткою «не розповідати Дамблдорові», і навіть після Азкабану, навіть коли померла Герміона, після всього, Гаррі забув просунути це питання й ще раз свідомо зважити всі за та проти.

Чергова хвиля смутку й сорому нахлинула на Гаррі, і деякий час він ішов, а останній голос мовчав. Решта голосів з радістю заповнювали тишу.

Після принаймні кількох кілометрів, незліченних чорних дум, камʼяний тунель скінчився.

Темний Лорд піднявся камʼяними сходами, Гаррі пішов слідом.

Вони опинилися в темному, сирому будинку. Брудні старі камʼяні двері розчахнулися без доторку.

Перед ними були мармурові плити, що трохи вивищувалися над землею, під ними — імена й дати. Надгробки були розкидані по території, зовсім не нагадували охайні ряди, решта цвинтаря теж була хаотичною.

Місяць у небі був на три чверті повний, і вже був яскравим, хоча день ще не повністю згаснув.

Гаррі спинився, побачивши цвинтар. В його мозку дзвеніла тривога: «треба бути будь-де, тільки не тут», та він не бачив жодної можливості цього досягти. Тож тривога й далі дзвеніла, без жодної реакції. За спиною Гаррі камʼяні двері мавзолею зачинилися.

Темний Лорд пройшов до центру розкиданого цвинтаря. Він спинився й зробив паличкою над головою невеличке коло.

З гуркотом з землі піднявся вівтар. Принаймні два метри завширшки чорного каменю з вирізьбленими сірими знаками. Навколо вівтаря з тріскотом виникли шість обелісків з темного мармуру, на рівних відстанях. Вони темно виблискували під сутінковим небом.

Тривога в мозку Гаррі забила гучніше.

 — Це, — сказав Темний Лорд з модуляціями професора Квірела, — робоче місце, що я створив для себе. Зручно розташоване як для Гоґвортсу, так і для Гоґсміда, — Темний Лорд вказав рукою на вівтар: — Тут оживе міс Ґрейнджер, а також я відновлю своє справжнє тіло. Спочатку я відтворю себе, звісно. Магія для восскрессіння дівчини буде легшшою у ссправжньому тілі, — дивний зміїний сміх лунав з цими словами. — Не хвилюйсся, хоча для відродження дівчини й потрібні мисстецтва, шщо їх іншші називають темними, дівчина не буде ані пошшкоджена, ані сспотворена. Має бути ссобою, і зовні, і розумом, ані я, ані мої не нашшкодять їй у майбутньому.

У роті Гаррі пересохло, язик ледве функціонував:

 — Будь ласка, професоре, чи не могли б ви назвати парселмовою справжню причину, чому ви воскрешаєте міс Ґрейнджер?

 — Шщоб відновити те, як твоя подруга сстримувала тебе й радила тобі. Шщоб вона була часстиною ссвіту, шщо дорога тобі. Це, хлопче, й ссправді переважно є причиною, чому я так вчиняю, — і знову зміїний сміх, сардонічне знання якоїсь безмежної іронії.

Іскорка надії зажевріла в Гаррі, а також значно більше відчуття спантеличення, страх того, що бездоганний блоколог насправді може брехати парселмовою. Гаррі не розумів, чому Темний Лорд це робить, якщо невдовзі він просто вбʼє чи поневолить Хлопчика-Що-Вижив…​

Можливо, він просто ніколи взагалі не розумів професора Квірела, можливо, якимось чином Гарріна модель Тома Редла просто аж така хибна…​ а може на Хлопчика-Що-Вижив просто чекає забуттятус усього цього дня, а тоді його десь залишать разом з Герміоною Ґрейнджер, а лорд Волдеморт піде собі завойовувати світ?..

Надія запалала в серці Гаррі, та це була спантеличена надія, що не мала анікрихти сенсу. Це не вʼязалося з тим, як Темний Лорд збиткувався був з Дамблдора й реготав з його поразки. В Гаррі не було послідовної гіпотези мотивів професора Квірела, що враховувала б і цей факт.

Я не знаю, що станеться далі.

Темний Лорд підійшов до вівтаря. Опустився на коліна й ніби занурив руку всередину самого вівтаря, дістав звідти пляшечку з рідиною, що в сутінках видавалася чорною.

Коли Темний Лорд знову заговорив, його голос був рубаним та точним:

 — Кров, кров, кров так мудро прихована.

І обеліски навколо вівтаря почали промовляти, ніби з нерухомих каменів скандував хор, мова видавалася старшою за латину.

Апокатастетгі, апокатастетгі, апокатастетгі то сома моу емоі.

Апокатастетгі, апокатастетгі, апокатастетгі то сома моу емоі.

Декламація обелісків лунала після кінця кожного рядка, ніби вони вимовляли слова несинхронно. Кров полилася з пляшечки й зависла над вівтарем, повільно поширювалася в повітрі, набувала форми.

Апокатастетгі, апокатастетгі, апокатастетгі то сома моу емоі.

Апокатастетгі, апокатастетгі, апокатастетгі то сома моу емоі.

Висока фігура лежала на вівтарі, у тьмяному сутінковому світлі вона видавалася надто блідою.

Професор із захисту дістав з мантії невеличкий безформний шматок червоного скла.

Він поклав Камінь на високе бліде тіло.

Камінь лишався там деякий час, принаймні більше хвилини. Безформний шматок скла не засяяв, не заблимав, жодним чином не виявляв силу.

А тоді Камінь ворухнувся — лише трохи, злегка обернувся на тілі.

Професор із захисту поклав Камінь назад до мантії та почав тикати високе тіло, що лежало на вівтарі. Він торкався очей пальцями, тикав у груди паличкою.

Він відкинув голову та зареготав.

 — Неймовірно, — сказав Темний Лорд голосом професора із захисту, якого знав був Гаррі. — Постійна, воно зафіксувало форму! Проста конструкція з магії стала справжньою матерією від доторку Каменя! А я не відчув нічого! Нічого! Я боявся був, що мене обманули, що я отримав підробний Камінь, та матерія справжня згідно всіх моїх перевірок! Визнаю, це надприродно навіть за моїми мірками.

Тоді професор із захисту обійшов вівтар. Пʼять разів обійшов його, наспівуючи щось надто тихо, щоб Гаррі міг розчути слова.

Темний Лорд поклав свою паличку до руки тіла, що лежало на вівтарі.

Він поклав обидві руки на чоло фігури.

 — Фал. Тор. Пан, — промовив Темний Лорд.

Без жодного попередження спалахнула блискавка, освітивши весь цвинтар. Гаррі відсахнувся на крок, він обхопив руками чоло. Відчуття було, ніби в його шрам влучила куля, чи вкусила оса.

Професор із захисту впав.

А надто високий чоловік сів на вівтарі.

Він плавним рухом звівся на ноги і постав у весь свій зріст, принаймні на голову вищий за звичайну людину. Кінцівки його були худими й блідими, мʼязів було мало, та чомусь від них виникало враження страшенної сили.

Гаррі непевно відступив ще на крок, руки не відпускали шрам. Хоч вони й були далеко один від одного, у повітрі Гаррі відчував страхітливе лиховісне передчуття, ніби раніше воно завжди було не сфокусованим, а тепер сконцентрувалося у фізичний біль у шрамі Гаррі.

Чи мав Волдеморт бути таким? Ніс був…​ був таким, ніби щось пішло не так під час воскресіння…​

Надто високий чоловік відкинув голову та зареготав, підвів руки з паличкою, щоб оглянути їх. Він широко розкрив ліву долоню, складалося враження, що це половина блідого павука з чотирма надто довгими ногами, пальці потирали паличку, яку він тримав в іншій руці. Листя здійнялося на цвинтарі, наблизилося в танку навколо надто високої фігури, наблизилося з усіх боків та одягнуло його, перетворилося на сорочку з високим коміром та вільну мантію. А лорд Волдеморт не припиняв сміятися. Гаррі памʼятав, як саме цей безжальний сміх видавало його власне горло, коли його полонило жахіття дементора. Саме такий тон і тембр.

Червоні очі сяяли в останніх променях сутінків, зіниці були вузькими, мов у кота.

Покинуте Волдемортом тіло підвелося із землі, хоча й тремтіло. Гаррі ледве міг розчути голос, коли Квірін Квірел видихнув:

 — Вільний…​ ох, вільний…​

 — Закляктус, — пролунав холодний високий голос Волдеморта, і Квіріна Квірела відкинуло назад на землю.

Тоді Волдеморт помахом руки підняв Квіріна Квірела з землі й відкинув від вівтаря.

Волдеморт відійшов від вівтаря, а тоді розвернувся й поглянув на Гаррі. Біль у шрамі Гаррі від цього спалахнув з новою силою.

 — Налякався, дитя? — прошипів Волдеморт, ніби навіть у людській мові Темного Лорда було щось від парселмови. — Добре. Поклади дівчину на вівтар та скасуй свою трансфігурацію. Часс її восскрешшати.

Невже це справді станеться? Ми справді це робимо?

Гаррі ковтнув слину, опанував страх за допомогою неможливої надії, що здійнялася посеред спантеличення, і підійшов до вівтаря. Тоді Гаррі зняв лівий черевик та ліву шкарпетку, зняв перстень з великого пальця — це була Герміона Ґрейнджер, він трансфігурував її на форму, що не відрізнялася від персня, який Гаррі дали як летиключ на крайній випадок. Гаррі трохи шкодував, що в нього тепер не було справжнього летиключа, та лише крапельку шкодував. Смертежери внутрішнього кола завжди зводили обереги проти летиключів, якщо Северус не помилявся. За спиною Гаррі Волдеморт знову засміявся — зі здивуванням та схваленням.

 — Мені потрібна паличка, щоб виконати «Фініте», — сказав Гаррі вголос.

 — Не потрібна, — пролунав високий та жорстокий голос. — Ти навчився підтримувати трансфігурацію самим доторком, без допомоги палички. Так само ти можеш скасувати власну трансфігурацію безпаличково, наказавши магії, що підтримує трансфігурацію, повернутися. Зроби це зараз.

Гаррі ковтнув слину й торкнувся персня. Йому довелося спробувати тричі, очистити розум, доки не вийшло виштовхати магію з персня так само, як він уже вмів змушувати крихітний потік магії наповнювати перстень.

Скасування закляття відбувалося значно повільніше, ніж якби було використано «Фініте Інкантатем», майже скидалося на прискорену перемотку назад запису трансфігурації. Перстень викривився, розтікся, розширився. Кольори змінювалися, змінювалися текстури.

Дві третини мертвої дівчини розкинулися на вівтарі. Вона лежала на боці, одна рука звисала за край вівтаря — у таку позу її поклало скасування трансфігурації. З обгризаних обрубків ніг кров уже не текла. Дівчина мала обличчя Герміони Ґрейнджер, хоча перекручене й бліде. Саме так Гаррі й запамʼятав був її в задній кімнаті шкільної лікарні, це зображення викарбувалося в його розумі, доки він тридцять довгих хвилин її трансфігурував, а потім це зображення він відтворював був навіть довші чотири години, доки трансфігурував ляльку на її місці. Мертва дівчина була голою, бо одяг не був її частиною, відповідно, не був трансфігурований.

Це видовище викликало спогади: години в кімнаті лікарні, жахіття, що сталися потім, і про це все Гаррі старався зараз не думати.

 — Відійди, — пролунав високий голос Волдеморта. — Тепер час попрацювати мені.

Гаррі ковтнув слину й відійшов від вівтаря до входу в довгий коридор, де він раніше й стояв.

 — Температура її тіла має бути пʼять градусів за Цельсієм, я охолодив її, щоб не було пошкодження мозку…​ — його голос весь час зривався.

Він справді це зробить? Справді? Тут мав бути якийсь підступ, тільки от Гаррі не розумів, який. Волдеморт сказав був, що ані він, ані його посіпаки не нашкодять Герміоні, і що тіло й розум будуть її власними…​ чому?

Волдеморт знову підійшов до вівтаря, помахом руки розвернув тіло, щоб воно лежало вздовж вівтаря. Монотонним високим голосом Волдеморт промовив:

 — Плоть, плоть, плоть так мудро прихована.

Обеліски знову почали свій наспів.

Апокатастетгі, апокатастетгі, апокатастетгі то сома моу емоі.

Апокатастетгі, апокатастетгі, апокатастетгі то сома моу емоі.

Нова плоть потекла з обрубків стегон дівчини, просувалася вперед мов болото й твердішала.

Обеліски змовкли. Ціле голе тіло лежало на вівтарі.

Це не було схоже на Герміону. Герміона Ґрейнджер стояла й розмовляла б, вона мала бути у шкільній формі Гоґвортсу.

Волдеморт здійняв руку й роздратовано зашипів. Він різко змахнув рукою, і мантія Квіріна Квірела, що й далі спав, розідралася навпіл, пурпурово-зелена краватка розірвалася на клапті, а піджак підлетів до Волдеморта. Частина Гаррі здригнулася, ніби він бачив, як Темний Лорд Волдеморт напав на професора Квірела.

Волдеморт занурив руку в піджак, той смикнувся, ніби в ньому щось зламалося. Тоді Волдеморт почав витрушувати піджак, і весь його вміст посипався на землю. З нього випав капшучок Гаррі та його часоворот, мітла, пістолет Волдеморта, Плащ, чимало амулетів та перснів, а також дивніші пристрої, що їх Гаррі не впізнавав.

І нарешті шматок червоного скла. Його Волдеморт поклав на тіло Герміони Ґрейнджер, та залишив там на деякий час.

Минали хвилини. Темний Лорд надягнув амулет з купи поряд з вівтарем. Також Волдеморт дістав з купи чотири короткі деревʼяні жезли з ремінцями, прикріпив їх під мантією, видавалося, вони йшли від ліктів до плечей та вздовж стегон. Темний Лорд здійнявся в повітря, полетів ліворуч, праворуч, вниз та вгору. Спочатку він трохи хитався, та потім його політ став стабільним.

Шматок червоного скла злегка повернувся.

Темний Лорд Волдеморт підлетів до землі й почав тикати тіло Герміони Ґрейнджер паличкою.

 — Є одна перепона, — прошипів Волдеморт.

Гаррі настільки очікував зради чи невдачі, що підтвердження цього факту лише злегка засмутило його, а не викликало розпач.

 — Яка перепона?

 — Тіло дівчини відновлене. З матерією вссе гаразд. Та в ній немає ані магії, ані життя…​ це тіло мертвого маґла.

Волдеморт відвернувся від вівтаря й почав ходити туди-сюди.

 — Повний ритуал розвʼязав би цю проблему, — вів далі Волдеморт. — Та на це потрібен час…​ час і кров ворога Ґрейнджер. Сумніваюся, що Драко Мелфой підійде, а власну кров я не можу віддати проти власної волі…​ нерозумно, — тепер Волдеморт тихіше шипів слова. — Нерозумно, я мав би це передбачити й підготуватися. Її мозок можна розбудити ударом струму, принаймні це з маґлівської медицини мені відомо…​ та чи повернеться тоді до неї магія? Я не знаю, і підозрюю, що як вона прокинеться маґлом, то лишиться маґлом назавжди. Але я не можу вигадати нічого ліпшого…​ — Темний Лорд здійняв паличку…​

 — Заждіть! — випалив Гаррі, до нього знову повернулася надія. Їй потрібна лише іскра життя й магії, просто іскра, щоб вона повернулася до норми.

Волдеморт обернувся й поглянув на нього. На обличчі, що скидалося на зміїне, було видно легке здивування.

 — Гадаю, я знаю дешщо, шщо може сспрацювати, — прошипів Гаррі. — Потрібна паличка. Не маю намірів викорисстовувати її проти васс.

Гаррі нічого не казав про те, чи очікує він, що ці наміри зміняться. Просто випалив ідею якомога швидше, щоб жоден намір не встиг сформуватися.

 — Це, — прошипів Волдеморт, — я хотів би побачити.

Темний Лорд дістав з купи біля вівтаря загорнуту паличку Гаррі. Він кинув її, тоді вона попливла повітрям і впала коло ніг Гаррі. Після цього Темний Лорд відлетів назад, купа предметів плавно перемістилася слідом.

Гаррі розгорнув паличку й пішов уперед.

Ми повернули паличку, це перший крок, пролунав останній голос — голос надії.

Жодна з частин Гаррі гадки не мала, яким може бути другий крок, та перший крок було здійснено.

І ось Гаррі стояв поряд з відновленим тілом Герміони Ґрейнджер, що досі була голою та мертвою, лежала на осяяному присмерком камʼяному вівтарі.

 — Лорде Волдеморт, — сказав Гаррі, — благаю вас, будь ласка, дайте їй одяг. Це мені може допомогти.

 — Згода, — прошипів Волдеморт.

У шрамі Гаррі спалахнув біль, коли тіло дівчини піднялося над вівтарем, і знову спалахнув, коли сухе листя затанцювало навколо неї та перетворилося на форму Гоґвортсу, хоча та була оздоблена червоним замість синього. Руки Герміони склалися на грудях, ноги випрямилися, і вона опустилася назад на вівтар.

Гаррі поглянув на неї.

Сфокусувався на ній, тепер вона знову видавалася людиною.

Вона ніби просто спить, а не померла. Треба було свідомо роздивлятися, чи дихає вона, побачити, що ні, і лише тоді можна було зробити правильний висновок. Зі швидкого погляду…​ Герміона могла бути й живою, прямо зараз.

Герміона Ґрейнджер була б не в захваті від ситуації загалом, у цьому не було жодних сумнівів. Та це не означало, що вона ліпше б залишилася мертвою, ніж ожила за умови, що це ні на що не вплине. Хоча може й вплинути.

Бо ти хочеш жити, я ставлю на те, що ти хотіла б жити…​

Гаррі простягнув лівицю, що тремтіла, і торкнувся чола Герміони. Воно тепер було теплим, а не прохолодним — не пʼять градусів за Цельсієм. Чи то Волдеморт підняв температуру її тіла до нормальної, чи то магія ритуалу зробила це автоматично. А це означало, що мозок Герміони зараз був теплим та без кисню, якщо про це подумати.

Тоді Гаррі наважився, бо в ньому здійнялося відчуття невідкладності.

Гаррі став у позицію, направив паличку на мертве тіло Герміони Ґрейнджер. Єдине, що було не так з тілом Герміони, — воно було мертвим. Усе інше з тілом було гаразд, треба було змінити лише цей факт.

Тобі тут не місце, смерть.

 — Експекто, — закричав Гаррі, він відчував, як магія та життя перейшли до чарів патронуса, що живився і тим, і тим, — ПАТРОНУМ!

Дівчина у формі Гоґвортсу яскраво засяяла срібним вогнем, коли всередині неї народився патронус.

Гаррі похитнувся, відчувши зменшення, втрату. Інтуїція чи памʼять Тома Редла підказували Гаррі, що життєва сила й магія, що щойно перетекли до Герміони вже ніколи не повернуться до нього. Це не було все його життя чи вся магія, зовсім ні, не було навіть часу, щоб стільки витратити, та витрачене ним сьогодні було втрачене назавжди.

І Герміона Ґрейнджер почала дихати, ніби вона просто спала: ритмічно набирала й випускала повітря. Сутінкове небо потемнішало сильніше, Гаррі вже не бачив, чи повернувся до неї колір, та мав би, безперечно мав би. Видавалося, вона мирно спить, і не через те, що смерть схожа на сон, а через те, що вона спала й усе було гаразд, і нічого в неї не боліло, доки вона спала.

Якась частина Гаррі, що якимось дивом стрималася й промовчала раніше, тепер тихо зазначила, що вони досі на цвинтарі, нещодавно переможний лорд Волдеморт досі мав повний контроль над ситуацією, а його припущення, що Герміона хотіла б жити, було лише припущенням.

Гаррі й далі усміхався, він повільно опустив паличку. Уявні святкові феєрверки в його голові були доволі стриманими, Гаррі не кричав та не бігав маленькими колами, як професор Флитвік, та…​

Це…​

ЦЕ, промовив Гаррі подумки, ЦЕ я називаю крок два.

 — Цікаво, — пролунав холодний високий голос. — Твій патронус потребує не лише твоєї магії, а й твоєї життєвої сили…​ Про це я вже здогадався був, надто вже він сильний, щоб першокласник був здатен живити його самою магією. Та все ж таки має тут бути щось іще, бо не кожне закляття, що використовує життєву силу, спрацювало б…​ твоя щаслива думка була про повернення її до життя? Це все, що було потрібно? — лорд Волдеморт знову грався паличкою, у його червоних очах-щілинах була чорна цікавість. — Підозрюю, я почуватимуся дуже дурним, коли нарешті зрозумію це закляття, колись протягом моєї вічності. Тепер відійди від дівчини. Я планую шще дешщо зробити, надати їй найвишщі шшансси на довге життя.

Гаррі неохоче відійшов назад, напруження поверталося до нього. Він ледь не перечепився через якийсь неочікуваний надгробок, а Темний Лорд ішов уперед.

Підійшовши до вівтаря, Темний Лорд поклав палець на чоло Герміони Ґрейнджер.

Тоді Темний Лорд стукнув пальцем по чолу Герміони Ґрейнджер та сказав таким тихим голосом, що Гаррі ледве почув:

 — Реквіскус.

Волдеморт махнув рукою в бік обеліска, той почав крутитися, обернувся так, щоб лягти на землю й показувати назовні.

 — І справді захопливо, — прошипів Волдеморт. — Вона жива, магічна, і не стала черговим Томом Редлом, як я боявся, ти зробиш.

Напруга всередині Гаррі зростала. Він поклав паличку за пасок штанів і не хотів нагадувати Волдемортові, що досі має паличку.

 — Що ви тепер з нею робите?

Ще один обеліск повернувся й ліг на землю.

 — Ісснує сстарий, загублений ритуал пожертви магічної ісстоти, передача магічної природи ссубʼєкту. Ссерйозні обмеження. Передача тимчасова — лишше на кілька годин. Ссубʼєкт інколи помирає, коли ефект закінчується. Та Камінь зробить її ссталою.

Чотири обеліски лежали на землі на рівних відстанях. Інші два відлетіли подалі.

Волдеморт потягнувся до рота, спинився, знову роздратовано зашипів. Він вказав на рот Квіріна Квірела, що досі спав, і з його рота вилетіли два зуби, майже невидимі вночі. Один з них доповнив купу предметів, інший підлетів до вівтаря.

За мить Гаррі зойкнув та відсахнувся.

Величезний та неправильної форми, грудкувата шкіра, ноги завтовшки як стовбури дерев, невеличка голова, що скидалася на кокос на валуні.

Гірський троль стояв у колі обелісків нерухомо, немовби він спав стоячи.

 — Шщо ви робите?

Рот Волдеморта розтягнула широка посмішка — це було жахливе видовище, ніби в нього було забагато зубів.

 — Принессу в жертву ссвою запассну зброю, і дівчина отримає ссилу регенерації троля. Їй сстане не сстрашна хвороба транссфігурації, раптом її не вилікував попередній ритуал. І жоден ніж її не вбʼє, як і різальне прокляття, вона ніколи не хворітиме.

 — Чому…​ чому ви це робите? — голос Гаррі тремтів.

 — Не маю ані крихти бажання, шщоб дівчина знову померла піссля того, як я доклав сстільки зуссиль, шщоб восскрессити її.

Гаррі ковтнув слину.

 — Я дуже спантеличений, — промовив він.

Волдеморт що, практикувався бути добрим? Видавалося, ця гіпотеза не була достатнім поясненням.

 — Відійди подалі, — холодно сказав Волдеморт. — Цей ритуал темніший за попередній.

Темний Лорд почав новий монотонний наспів, мʼякіші склади заповнили повітря, мов живі істоти. А Гаррі, відчувши, як наростає неприємне відчуття, відійшов назад.

А тоді Гаррі скрикнув, бо біль знову спалахнув у його шрамі. Гірський троль почав кришитися, став попелом, що висів у повітрі, тоді порохом, а потім і порох ніби здуло, хоч нікуди його не здувало. Він зникнув.

Герміона Ґрейнджер мирно спала, хай яке закляття Волдеморт наклав на неї для цього, його було достатньо.

 — Ем, — тихенько почав Гаррі. — Спрацювало?

 — Діфіндо.

Гаррі почав бігти уперед із приглушеним криком, а тоді спинився: водночас він збагнув усю дурість свого руху, а також рана від різальних чарів загоїлася майже так швидко, як була зроблена. За секунди лишилася лише пляма крові на плоті навколо.

Камінь знову поклали на Герміону, а по певному часі він обернувся. Волдеморт знову розсміявся, провівши над нею рукою:

 — Чудесно.

Ще один крихітний зуб злетів до кола обелісків. За мить на місці троля стояв єдиноріг. Його очі були тьмяними, голова опущена.

 — Що? — спитав Гаррі. — Чому єдиноріг?

 — Ссила крові єдинорога зберігати життя — чудова комбінація з цілюшщою ссилою троля. Тепер дівчина може боятисся лишше зложару та ссмертельного прокляття, — напад зміїного сміху. — Крім того, мав запассного єдинорога, вирішшив, чому б ним не сскорисстатисся.

 — Кров єдинорогів має побічні ефекти…​

 — Лишше якшщо ссилу крові єдинорога вкрав іншший. Це закляття зробить так, шщоб кров єдинорога була вссередині дівчини, ніби вона такою й народиласся.

Невблаганний наспів знову полився повітрям.

Гаррі дивився і нічогісінько не розумів.

Грець із розумінням, що я спостерігаю?

Я спостерігаю, що Темний Лорд Волдеморт вдається до крайніх заходів, щоб воскресити Герміону Ґрейнджер та зберегти їй життя. Ніби він знає, що його власне життя якимось чином залежить від того, чи житиме Герміона Ґрейнджер.

Спантеличені частини Гаррі роззиралися довкола в пошуках процедури, яку треба виконати. «Зроби передбачення на основі найкращої поточної гіпотези» — перше, що спало йому на думку, та це ні до чого не призводило. Сюжет розвивався не так, як мав би після того, як лиходій переміг.

І знову спалах болю в шрамі, ніби Гаррі вдарили в чоло. Єдиноріг заколихався та дезінтегрував так само, як троль.

Темний Лорд знову поклав Камінь на Герміону, а тоді поклав на нього її руки.

Волдеморт спостерігав за Каменем деякий час, потім озирнувся, доки Камінь ще лежав на ній, і гучно замугикав.

 — О, так, — прошипів Волдеморт. — Це буде вкрай доречно. Чи маєш ти при собі щоденника, що я його тобі дав? Щоденник відомого науковця?

Гаррі заклякнув на мить, згадуючи, про що йдеться. Це було в жовтні, в «Кімнаті Мері», у закладі «У Мері», цінний подарунок від друга. Ця думка мала б ви́кликати хвилю неймовірного суму, бо втрачений професор Квірел ніколи навіть не був справжнім. Та цієї емоції вже й так було через край, тож його мозок просто не зважав.

 — Так, — сказав Гаррі вголос. — Гадаю, у моєму капшучку. Можна перевірити?

Гаррі знав, що той у капшучку. Він поклав у капшучок усе, що тільки могло йому теоретично стати в пригоді, що він мав або купив. Усе, що могло бути сюжетним предметом.

З купи речей коло вівтаря виринув моковий капшучок Гаррі та приземлився біля ніг Гаррі.

 — Щоденник Роджера Бекона, — сказав Гаррі та простягнув руку, щоденник зʼявився.

Професор Квірел казав був, що щоденнику не нашкодить навіть вогонь, тож Гаррі кинув його до вівтаря Волдеморта. Гаррі не здригнувся — його уваги потребували важливіші речі, ніж обережне ставлення до книжок, навіть до цієї книжки.

Волдеморт підняв щоденник, оглянув його, видавалося, був доволі зосередженим.

Гаррі якомога тихіше й непомітніше повісив капшучок на свій пасок поряд з паличкою — там, де його буде не видно.

Крок третій, капшучок.

 — Так, — прошипів Волдеморт, гортаючи сторінки щоденника, — це підійде.

Камінь злегка повернувся, і Темний Лорд поклав його до мантії.

 — Яким був ваш мотив дарувати мені щоденник? — спитав Гаррі, коли припасував капшучок та склав свої порожні руки так, щоб Волдеморт знову міг їх бачити. — Я старався перекласти трохи початку, та справи просувалися повільно…​

Насправді, справи просувалися жахливо повільно, і Гаррі знайшов інші справи.

 — Шщоденник був ссаме тим, чим видававсся — подарунок з метою переманити тебе на ссвій бік.

Волдеморт виконував у повітрі складні жести паличкою, навіть не дивлячись, що він робить. Він тримав щоденник в іншій руці. На мить Гаррі здалося, що він бачить доріжку з темряви в повітрі, та місячне сяйво було надто слабким, щоб бути певним.

 — А тепер, мій любий хлопче, — високий голос Волдеморта сповнювала нещадна веселість, він спокійно й швидко торкнувся чола Герміони Ґрейнджер, — я перетворю цей щоденник на значно цінніший подарунок — знак того, як багато мудрості я в тебе почерпнув. Бо я хочу, щоб ти завжди мав поради й стримування Герміони Ґрейнджер, доки живуть зірки. Авадакедавра.

Зелена блискавка смертельного прокляття спалахнула швидше, ніж Гаррі навіть теоретично міг би створити патронуса, швидше, ніж він міг би поворухнутися, усе було скінчено ще до того, як Гаррі скрикнув та потягнувся за паличкою.

Непритомне тіло Квіріна Квірела навіть не смикнулося, коли померло. Зелене світло влучило в нього без жодних інших ознак.

Темрява засяяла в повітрі — доріжки антисвітла, як та, що Волдеморт нещодавно створив. Щоденник Роджера Бекона потемнішав, ніби ним ширилася хвороба. Повітря навколо Герміони Ґрейнджер затремтіло.

Нестерпний біль спалахнув у шрамі Гаррі, ніби йому випалювали клеймо, Гаррі бездумно відстрибнув убік — рефлекси Тома Редла взяли гору.

Та Волдеморт теж кричав — волав, впустив щоденник на землю, тримався за голову й кричав.

Шанс…​

Це сказав останній голос надії, а Гаррі несамовито старався міркувати, зрозуміти. Не було сенсу намагатися вбити Волдеморта зараз, це лише роздратує його. Зброя не могла його вбити, доки лишався бодай один з сотні його горокраксів…​

І все ж таки видавалося, що тимчасово позбавити Волдеморта тіла могло бути того вартим. Просто взяти Камінь, Герміону та тікати.

У правиці Гаррі вже тримав паличку. Лівицю він незручно занурив у капшучок за спиною та швидко написав вісім літер.

 — Ні! — заволав Волдеморт. Він відкинув руки від голови й витріщався на тіло Герміони, ніби збентежений. — Ні, ні!

Предмет потрапив у руку Гаррі з капшучка, і Гаррі почав йти вперед якомога тихіше, зменшуючи відстань між ними до мінімально можливої, згідно його невеличкого досвіду.

 — Мій великий витвір…​ — скрикнув Волдеморт. У нього був високий сповнений паніки голос. — Два різні духи не можуть існувати в одному світі…​ він зникнув, його пошкоджено! Горокракс, я маю негайно створити горокракс…​

Погляд Волдеморта опустився на Герміону Ґрейнджер, що досі спала, він підвів паличку в повітря й почав виконувати ті ж жести, що й раніше.

Гаррі здійняв свій пістолет і тричі натиснув на гачок.

Розділ 112. Невдача, ч.2

Гаррі ще тільки почав підіймати пістолет, а вже знав, що коїть помилку, та його передній мозок розумів це та намагався спинити руку, та чомусь ця огидна певність недостатньо швидко ширилася, щоб спинити палець від натискання на гачок…​

Луна від пострілів стихла на цвинтарі.

Менш ніж за секунду до того, як Гаррі натиснув на гачок, Волдеморт смикнув паличку вниз та між ними виникла широка стіна із землі цвинтаря, що перехопила всі три кулі.

Ще за мить в шрамі Гаррі спалахнув біль, поряд зі шкірою він щось відчув, а тоді капшучок, одяг, зброя — усе, крім палички зникло. Він лишився голий, але з паличкою в правиці та з окулярами, які він зачаклував, щоб ті не спадали з носа. Сталевий перстень з лівого мізинця з такою силою зірвало з нього, що той подряпав шкіру, з ним Гаррі втратив і трансфігурований самоцвіт.

 — Це, — пролунав з-за земляної стіни голос Волдеморта, — було цілковито передбачувано. Ти справді гадаєш, що я б уголос кричав, щоб ти це почув, якби моєму безсмертю щось загрожувало? Справді, дурне дитя? Опусти паличку й не підіймай її в жодному разі, або помреш на місці.

Гаррі ковтнув слину й опустив паличку.

 — Ви були б мною розчаровані, — незвично високим голосом сказав Гаррі, — я маю на увазі, якби я впустив таку можливість.

Не було часу на роздуми, тож рот Гаррі працював на автопілоті, намагався заспокоїти лихого володаря світу, що міг мати батьківські відчуття до нього, і кого йому щойно не вдалося вбити.

Волдеморт обійшов земляну стіну, він знову жахливо посміхався, в нього було забагато зубів.

 — Я обіцяв не підіймати на тебе ані руки, ані палички, дитино, якщо ти не підіймеш ані руки, ані палички проти мене.

 — Я використав кулі, — усе цим високим голосом. — Це не кулак і не закляття.

 — Моє прокляття не погоджується. Ось якої частини головоломки тобі бракувало. Ти справді вважав, що я залишу мир між нами на щасливий випадок? Перед тим, як створити тебе, я наклав прокляття на себе й на всіх Томів Редлів, що виникнуть від мене. Прокляття, що змушувало всіх нас не загрожувати безсмертю один одного, доки інший не зробить такої спроби. Типово для такого неймовірного фіаско, прокляття стримувало мене, та жодним чином не впливало на дитину, що настільки загубила власне я, — низький, смертоносний смішок. — Але ти сспробував забрати моє життя шщойно, дурне дитя. Тепер ефект прокляття знято, і я можу вбити тебе коли забажаю.

 — Розумію, — сказав Гаррі.

І він справді розумів. Ось чому Волдеморт розповідав йому про свою систему горокраксів — щоб підготувати мить, коли Гаррі свідомо спробує знищити його безсмертя. Розум Гаррі копирсався в різноманітних варіантах, та нічого корисного не міг знайти. Капшучок, одяг, як бачив Гаррі у місячному світлі, тепер лежали в іншій купі біля вівтаря, недосяжні.

 — А тепер ви мене вбʼєте? — Гаррі досі мав паличку, напевно через те, що Темний Лорд не міг використовувати на ній закляття, як і на окулярах, через резонанс.

Застосувати якесь закляття першому? Та ні, Волдеморт просто смикне паличку вниз та створить інший щит, а тоді пристрелить мене…​ що ще в мене є? ЩО ЩЕ?

 — Досі дурень. Якби між нами більше не було справ, я би вже тебе вбив, — земляна стіна розсипалася від чергового жесту паличкою, і Волдеморт плавно повернувся до купи предметів біля вівтаря. Темний Лорд простягнув руку й щоденник Роджера Бекона підлетів до нього. — Це й ссправді горокраксс дівчини, моя поліпшшена верссія, — у його руці зʼявився пергамент. — Це ритуал восскрессіння, якшщо доведеться це робити знову. Інсструкції ссправжні, жодних пассток. Памʼятай, шщо дух дівчини не може шширяти вільно, мов привид, бо восскрессальний камінь — це мій горокраксс, а не її. Не загуби її горокраксс, інакше її дух в ньому й буде замкнено, — Волдеморт нахилився, підняв капшучок Гаррі й згодував йому щоденник та пергамент. — Памʼятай про це на випадок, якшщо з моїми подальшшими планами шщось піде не так.

 — Я не розумію, що коїться, — сказав Гаррі. Йому більше нічого не лишалося. — Будь ласка, поясніть мені.

Тепер Темний Лорд суворо розглядав Гаррі.

 — Коли померла дівчина, я був разом з провидицею шшколи, почув пророцтво про те, шщо ти станешш ссилою величезної руйнації. Ти сстанешш такою загрозою, шщо годі й уявити, сстрашшнішшою за апокаліпссисс. Оссь чому я вдавсся до таких заходів, шщоб сскассувати насслідки того, шщо я вбив дівчину, і шщоб вона лишшаласся живою.

 — Ви, ви певні?.. — що?

 — Не ризикну розповіссти тобі докладно. Пророцтво, яке я почув був про ссебе, призвело до того, шщо я його здійсснив. Я шще не забув тієї катастрофи, — Волдеморт відійшов далі від Гаррі, червоні очі-щілини ані на мить не полишали Хлопчика-Що-Вижив, пістолет без жодного тремтіння був направленим на нього. — Уссе це, уссе, шщо я зробив, направлено на те, шщоб сспинити цю долю за кожної можливої нагоди. Якшщо якассь доля не дозволить мені зробити те, шщо треба зробити далі, ідіотська дитино пророкованої руйнації, ти муссиш убити ссебе, шщоб врятувати дівчину. Інакшше вссе, шщо за твоїми ж ссловами ти цінуєшш, помре від твоєї ж руки.

 — Я, — голос Гаррі піднявся ще на октаву, — я, — ще октава, — я чесно-чесно не зроблю такого, серйозно!

 — Тихо, дурню. Мовчи, доки я не дозволю тобі розмовляти. Тримай паличку направленою вниз та не підіймай її, хіба шщо я накажу. Інакшше ти помреш на міссці, і памʼятай, шщо я ссказав це парселмовою.

Волдеморт знову занурився у вівтар.

Деякий час мозок Гаррі не міг обробити, що він бачить, а тоді він зрозумів, що Волдеморт тримає людську руку, відірвану коло плеча. Ця рука видавалася надто худою.

Темний Лорд натиснув паличкою на плоть коло ліктя відірваної руки, пальці смикнулися, смикнулися, ніби були живими. У тьмяному місячному світлі Гаррі побачив, що на руці зʼявилася темніша мітка, прямо над ліктем.

За кілька секунд на цвинтарі зʼявилася перша людина в каптурі — зʼявилася з ляскотом явлення. За мить пролунав другий ляскіт, а потім ще.

Люди в каптурах були в масках-черепах, місячне сяйво не торкалося їхніх мантій.

 — Володарю! — скрикнула одна з чорних мантій, та, що прибула третьою. Голос з-за срібної маски-черепа мав дуже специфічний тембр. — Володарю…​ Як же довго…​ Ми вже втратили останню надію…​

 — Тихо! — закричав високий голос Темного Лорда Волдеморта. Останні сліди професора Квірела покинули надто високу людину. — Націльте палички на Хлопчика-Що-Вижив та стежте за ним! Не відволікайтеся ні на що! Оглушуйте його, якщо він ворухнеться, якщо почне розмовляти!

Ще ляскоти. Між могилами, за деревом, в усіх темних місцях, зʼявлялися чорні мантії, усі в каптурах і з масками. Дехто вигукував слова радості, більшість з цих слів видавалися вкрай вимушеними. Інші підходили, щоб привітати свого володаря. Волдеморт давав усім однакові накази, хіба що хтось мав насилати на Гаррі Поттера «Круціатус», якщо він ворухнеться, інші мали стримати Хлопчика-Що-Вижив, якщо він ворухнеться, інші мали насилати прокльони й прокляття, інші мали скасовувати його магію.

Гаррі налічив тридцять сім ляскотів до того, як чорні мантії та маски-черепи не припинили прибувати.

Тепер усі вони тримали палички націленими на Гаррі, утворивши перед ним напівколо, щоб їхні лінії вогню не перетиналися.

Гаррі тримав паличку направленою донизу, як йому й сказали, бо якщо він спробує її підвести, то помре. Він мовчав, бо йому сказали, що якщо він спробує заговорити, то помре. Він намагався не тремтіти від низької температури ночі, хоч він і був голим, і ставало холодніше.

Знаєш, сказав останній голос всередині Гаррі, голос надії, Гадаю, справи кепські навіть за моїми стандартами.

Розділ 113. Річний іспит

Опуклий місяць здіймався все вище в безхмарному небі, зірки та річку Чумацького Шляху було видно в повноті їхньої краси посеред темряви. І все це освітлювало тридцять сім масок-черепів над чорними мантіями, і одягненого в темне лорда Волдеморта, чиї очі горіли червоним.

 — Вітаю, мої смертежери, — промовив голос лорда Волдеморта, плавний, високий та жахливий. — Ні, не дивіться на мене, ідіоти! Не відводьте очей від малого Поттера! Десять років…​ десять років минуло з нашої попередньої зустрічі. Та ви відгукнулися на мій поклик, ніби це було вчора…​ — Темний Лорд Волдеморт підійшов до однієї з фігур у мантіях та постукав пальцями по масці. — У нашвидкуруч трансфігурованій пародії на справжні обладунки смертежера, із дитячими чарами для спотворення голосу. Розʼясніть, містере Гідність.

 — Наші старі маски та мантії, — сказала мантія, по масці якої постукав Темний Лорд. Хоч голос і був спотворений, та страх у ньому було добре чути. — Ми…​ ми не билися в них, володарю, коли ви зникли…​ тож я не підтримував їхні чари…​ а тоді ви покликали мене, щоб я зʼявився тут, в масці, і я…​ я завжди вірив у вас, володарю, та я не знав, що ви повернетеся саме сьогодні…​ мені справді шкода, що я засмутив вас…​

 — Годі, — Темний Лорд підійшов до наступної фігури, що видавалося, тремтіла, хоча маска була направлена на Хлопчика-Що-Вижив, паличка трималася рівно. — Я може й легше поставився б до такої недбалості, якби ви просували мою мету іншими засобами…​ містере Нарад. І втім я бачу…​ що? Завойовану на мою честь країну? — високий голос ще підвищився. — Ні! Я бачу, що ви граєтеся у звичайну політику в Чарверсуді! Я бачу, що ваших братів так і полишили в Азкабані! Це розчарування…​ мушу визнати, я розчарований…​ Ви гадали, що зі мною покінчено, що Чорна мітка зникла, і ви покинули нашу мету. Чи це так, містере Нарад?

 — Ні, володарю! — закричав чоловік. — Ми знали, що ви повернетеся…​ але, але ми не могли боротися з Дамблдором без вас…​

 — Круціо.

Страхітливий крик вирвався з-під маски, пронизав ніч і тривав довго-довго.

 — Вставай, — сказав Темний Лорд чоловікові, що впав на землю. — Не відводь палички від Гаррі Поттера. Не бреши мені більше.

 — Так, володарю, — схлипнув чоловік, підводячись на ноги.

Волдеморт знову почав крокувати за спинами вдягнених у чорні мантії фігур:

 — Гадаю, вам усім цікаво, що тут робить Гаррі Поттер…​ Чому він став гостем нашої вечірки з приводу відродження.

 — Я знаю, володарю! — сказала одна з мантій. — Ви хочете довести свою міць, вбивши його перед нами всіма, щоб не залишити жодних сумнівів щодо того, хто з вас сильніший! Щоб показати, що ваше смертельне прокляття може вбити навіть так званого Хлопчика-Що-Вижив!

Запала мовчанка. Ніхто з фігур у плащах не наважувався заговорити.

Темний Лорд Волдеморт у своїй сорочці з високим коміром та темній мантії повільно обернувся до смертежера, що це сказав.

 — Це, — прошепотів Волдеморт голосом крижаної смерті, — трохи забагато дурості для мене, містере Верболіз. Ти ж чув теорію про те, як я помер, і хочеш спровокувати мене, щоб я повторив цю помилку? — Лорд Волдеморт здійнявся в повітря й зависнув високо над землею. — Гадаю, тобі стала більш до вподоби власна ледачість, ніж моє володарювання, містере Макнейр?

Смертежера, що зробив був пропозицію, раптом охопило синє сяйво. Він крутнувся, рубанув повітря паличкою, направив її на Темного Лорда й вигукнув: «Авада Кедавра!»

Волдеморт просто відлетів вбік, ухилившись від зеленої блискавки.

 — Авада Кедавра! — крикнув смертежер. Рукою, що не тримала паличку, він робив жести, навколо нього вибудовувалися різнокольорові шари щитів, по шару на жест. — Допоможіть мені, браття! Якщо ми всі…​

Смертежер упав на землю сімома частинами у вогні. Шматки плоті припеченими краями досі світилися.

 — Усі очі й палички на Гаррі Поттері, — повторив Волдеморт тихим загрозливим голосом. — А Макнейр діяв зі щирої дурості, бо я контролюю ваші мітки, і так буде завжди. Я безсмертний.

 — Володорю, — пролунало від іншої мантії. — Дівчина на вівтарі…​ вона забезпечить нам темні розваги? Вона видається негідною такої радісної події. Я можу знайти ліпшу, володарю, якщо ви відпустите мене ненадовго…​

 — Ні, містере Дружність, — сказав Волдеморт, видавалося, пропозиція його розвеселила. — Маленька відьма на вівтарі — ніхто інша, як Герміона Ґрейнджер…​

 — Що? — вигукнув один з чоловіків, а тоді: — вибачте, володарю, вибачте, перепрошую…​

 — Круціо, — цього разу крики тривали лише кілька секунд, Волдеморт наклав закляття недбало. Потім до голосу Волдеморта повернулася веселість: — Я воскресив цю бруднокровку з допомогою найтемнішої магії заради власних цілей. Вам не можна спричиняти їй найменших проблем, нікому з вас. Для вас ліпше померти, ніж щоб я довідався, що вона постраждала через вас. Цей наказ незаперечний, хай які будуть обставини — скажімо, навіть якщо вона втече.

Холодний високий сміх, ніби це був якийсь жарт, якого ніхто більше не міг зрозуміти.

 — Володарю, — сказала одна з мантій нерішучим голосом, що був спотворений маскою-черепом. — Володарю, будь ласка…​ я б ніколи не ослухався вас, як бачите, я покірний…​ та володарю, благаю, дозвольте повернутися, щоб пізніше ліпше вам служити…​ я прибув сюди поспіхом, покинувши…​ володарю, враховуючи, що так багато з нас зникли, інші зацікавляться, помітять нашу відсутність, хто саме зникнув. Невдовзі в мене не буде вірогідного алібі.

Холодний високий сміх.

 — А, містере Білий, найнеслухняніший з моїх послідовників. Я ще не вирішив, чи переживеш ти своє покарання. Тепер моя потреба в тобі менша, ніж колись, містере Білий. За два дні смертежери вже не ховатимуться. Мої сили зросли, і сьогодні я вже позбувся Дамблдора, — серед смертежерів почулися шоковані зойки, Волдеморт на це не зважав. — Завтра я вбʼю Боунз, Кравча, Муді та Скрімджера, якщо вони не втечуть. Решта з вас піде в міністерство й Чарверсуд та накладе імперіуси згідно з моїми інструкціями. Наше очікування скінчено. До завтрашньої ночі я проголошу себе лордом правителем Британії!

Багато зі смертежерів гучно набрали повітря, та один з них сміявся.

 — Тобі це видається смішним, містере Ґрим?

 — Перепрошую, володарю, — сказав чоловік у мантії, що сміявся. Він не відводив палички від Гаррі. — Я зрадів, почувши, що ви позбулися були Дамблдора. Я втік з Британії через те, що боявся його і втратив віру у ваше повернення.

Сміх Волдеморта рознісся цвинтарем:

 — Своєю щирістю ти здобув моє прощення, містере Ґрим. Я був здивований бачити тебе тут сьогодні. Ти компетентніший, ніж я підозрював. Але перед тим, як повернутися до приємніших занять, є певна справа, яку ми мусимо владнати. Скажи, містере Ґрим, якби Хлопчик-Що-Вижив присягнувся б у чомусь, ти міг би йому повірити?

 — Володарю, я не розумію, — почав містер Ґрим. Один чи два інші смертежери повернули маски до Волдеморта, та швидко звернули погляди назад на Гаррі.

 — Відповідай, — прошипів Волдеморт. — Це не якась хитрість, містере Ґрим, і я хочу чесної відповіді, або начувайся. Ти знав батьків хлопця, так? Чи були вони простодушними? Якщо хлопець з власної волі дасть обітницю, хоч він і знатиме, що ти смертежер, чи зможеш ти повірити його словам? Відповідай! — Волдеморт перейшов на вереск.

 — Я…​ так, володарю, гадаю, що так…​

 — Добре, — холодно сказав Волдеморт. — Має бути можливість довіри, щоб принести її в жертву. Щодо того, хто засвідчить обітницю…​ хто з вас пожертвує своєю магією? Це буде доволі довга обітниця…​ значно довша, ніж зазвичай…​ на це потрібно буде чимало магії…​ — Волдеморт посміхнувся своєю страхітливою посмішкою. — Містер Білий згодиться.

 — Ні, будь ласка! Володарю, благаю! Я служив вам краще за всіх…​ як тільки міг…​

 — Круціо, — промовив Волдеморт, і спотворені маскою крики містера Білого лунали принаймні хвилину. — Будь вдячний, що лишаю тобі життя! Тепер підійдіть до хлопця, містере Ґрим, містере Білий. Ззаду, ідіоте! Не блокуй палички інших! Решта, стріляйте, якщо Гаррі Поттер спробує втекти, навіть якщо для цього доведеться влучити у ваших товаришів-смертежерів.

Містер Білий наближався повільно, видавалося, його чорна мантія тремтіла, а містер Ґрим плавно став на потрібне місце.

 — Якою буде обітниця, володарю? — почувся голос містера Ґрима.

 — А, так, — сказав Волдеморт. Темний Лорд і далі крокував за спинами півкола смертежерів. — Сьогодні — хоча навряд чи навіть ви мені повірите — сьогодні ми виконуємо роботу Мерліна, мої смертежери. Так! Перед нами неймовірна небезпека, його жахлива дурість, як пророковано, спричинить таку руйнацію, що навіть я це ледве можу уявити. Хлопчик-Що-Вижив! Хлопчик, що лякає дементорів! Стадо, що вважає себе власниками цього світу, мали б більш занепокоїтися, побачивши це. Жодної з них усіх користі!

 — Перепрошую…​ — непевно почала одна з чорних мантій. — Володарю…​ ну, якщо так…​ володарю, чому б нам просто його не вбити?

Волдеморт вибухнув дивним гірким сміхом. Він заговорив високим рубаним голосом:

 — Ось суть клятви, містере Ґрим, містере Білий, Гаррі Поттере. Слухайте уважно й усвідомте сенс обітниці, яку треба дати, бо цей сенс теж звʼязує, тож ви втрьох маєте чудово його розуміти. Ти присягнеш, Гаррі Поттере, не знищувати світ, і жодним чином не вдаватися до жодних ризиків, що можуть призвести до знищення світу. Ця обітниця не може змусити тебе на жодні дії, щоб через саму обітницю ти не вдався до якихось дурощів. Ви розумієте це, містере Ґрим, містере Білий? Йдеться про пророцтво руйнації. Пророцтво! А пророцтва мають звичку здійснюватися в химерний спосіб. Треба бути обережними, щоб сама клятва не призвела до того, про що йдеться в пророцтві. Ми не наважимося дозволити цій обітниці примусити Гаррі Поттера спокійно стояти осторонь після того, як він сам же створить якусь катастрофу лише через те, що йому доведеться вдатися до меншого ризику, якщо він спробує цю катастрофу спинити. Також обітниця не має примусити його надати перевагу ризику справді повномасштабної руйнації замість того, щоб вибрати неминучу меншу руйнацію. Хай який Гаррі Поттер ідіот, — голос Волдеморта підвищився, — хай який він нерозсудливий, незважаючи на всі його грандіозні плани та добрі наміри…​ він не має ризикувати, коли ризик може призвести до катастрофи! Він не має гратися з долею Землі! Жодних досліджень, що викличуть руйнацію! Не зривати жодних печатей, не відчиняти жодних брам! — Волдеморт знову стишив голос. — Хіба що сама ця обітниця якимось чином призведе до кінця світу, і тоді, Гаррі Поттере, можеш проігнорувати саме цю її частину. Ти не довірятимеш власній думці в цьому рішенні, а чесно й повно розкажеш усе довіреному другові, і діятимеш, лише якщо той погодиться. Ось сенс цієї обітниці. Вона змушує Гаррі Поттера лише до тих дій, до яких він сам вирішить вдатися, знаючи, що йому пророковано стати знаряддям руйнації. Бо має бути свобода вибору, щоб принести її в жертву. Усе зрозуміло, містере Білий?

 — Я…​ гадаю, так…​ ох, володарю, будь ласка, хай обітниця буде коротшою…​

 — Тихо, дурню, сьогодні ти робиш найкориснішу річ у своєму житті. Містере Ґрим?

 — Гадаю, володарю, треба послухати ще раз.

Волдеморт посміхнувся цією надто широкою посмішкою, та повторив це все знову, тільки іншими словами.

 — А тепер, — холодно сказав Волдеморт, — Гаррі Поттере, ти триматимеш паличку направленою вниз та дозволиш містерові Ґриму торкнутися її своєю паличкою. Ти повторюватимеш за мною слово в слово. Якщо Гаррі Поттер скаже бодай одне інше слово, усі решта, стріляйте.

 — Так, володарю, — відгукнувся хор з тридцяти чотирьох голосів.

Гаррі було холодно, він тремтів, і не лише через те, що він стояв голий вночі. Він не розумів, чому Волдеморт просто не вбʼє його. Видавалося, у майбутнє йшов єдиний шлях, і цей шлях вибирав Волдеморт, і Гаррі гадки не мав, що там відбудеться далі.

 — Містере Білий, — сказав Волдеморт. — Торкнись паличкою руки Гаррі Поттера й повторюй слова. Магією, що тече в мені, засвідчую цю обітницю.

Містер Білий промовив ці слова. Незважаючи на ефект спотворення маски, було чутно, що у нього серце крається.

За спиною Волдеморта обеліски знову почали щось скандувати, мовою, якої Гаррі не знав. Тричі вони повторили свої слова та замовкли.

 — Містере Ґрим, — сказав Волдеморт, — думай про те, чому ти міг би повірити цьому хлопцеві, якби він просто присягнувся. Думай про можливість довіри й принеси її в жертву, сказавши…​

 — Довірою, що я маю до тебе, — сказав містер Ґрим, — будь повʼязаний.

Далі була черга Гаррі Поттера повторювати слова лорда Волдеморта, і Гаррі так і зробив.

 — Я присягаюся…​ — почав Гаррі. Його голос тремтів, але він повторював слова. — Що я …​ жодною своєю дією…​ не знищуватиму світ…​ не вдаватимуся до жодних ризиків…​ щодо знищення світу…​ якщо мені доведеться…​ я можу обрати шлях…​ меншої руйнації, щоб запобігти більшій руйнації…​ хіба що видаватиметься, що сама ця присяга…​ призведе до кінця світу…​ і друг…​ кому я в повноті все розповів…​ погоджується, що це так. Свободою вибору…​

Гаррі відчув, як ритуал здійснився: сяйливі мотузки огорнули його руку там, де її торкалася паличка містера Білого, огорнула його самого на якомусь неприємно абстрактному рівні. Гаррі міг відчувати, як він використовує силу свободи вибору, і що наступні слова принесуть її в жертву, що це остання можливість спинити це.

 — …​нехай стане так, — промовив холодний чіткий голос лорда Волдеморта.

 — …​нехай стане так, — повторив Гаррі, усвідомивши, що відтак він більше не мав жодного вибору щодо цієї обітниці — згідно з нею діятиме його тіло. Він не міг порушити обіцянки, навіть пожертвувавши життям. Як вода тече вниз, калькулятор додає числа, так і Гаррі Поттер не може порушити цю присягу.

 — Чи обітниця спрацювала, містере Білий?

Видавалося, містер Білий схлипував:

 — Так, володарю…​ Я втратив так багато, будь ласка, мене достатньо покарано.

 — Повертайтеся на місця…​ — сказав Волдеморт. — Добре. Усі погляди на малого Поттера, будьте готові стріляти, щойно він спробує втекти, підніме паличку чи скаже бодай слово…​ — Темний Лорд підлетів високо в повітрі, загорнута в чорне фігура зависла над цвинтарем. Знову в його лівиці був пістолет, а в правиці — паличка. — Уже ліпше. А тепер ми вбʼємо Хлопчика-Що-Вижив.

Містер Білий похитнувся. Містер Ґрим знову реготав, як і інші.

 — Я зробив це не заради сміху, — холодно сказав Волдеморт. — Ми маємо справу з пророцтвом, ду́рні. Ми розриваємо ниточки долі одну за одною. Обережно, дуже обережно, ми не знаємо, коли на нас очікує спротив. Ось в якому порядку ми все зробимо. Спочатку оглушимо Гаррі Поттера, відірвемо його кінцівки та припечемо рани. Містер Дружність та Містер Гідність перевірять, чи немає в ньому якоїсь незвичної магії. Один з вас розстріляє хлопця з маґлівської зброї. Потім багато з вас нашлють на нього смертельне прокляття. Лише тоді містер Ґрим розчавить його череп та мозок простою матерією надгробка. Я перевірю труп, тоді спалимо труп у зложарі, тоді проведемо екзорцизм навколо — раптом він залишить привид. Сам я спостерігатиму за цим місцем шість годин, бо я не до кінця певен в оберегах проти переміщення в часі. Четверо з вас обшукають усе навколо — повідомляти про будь-що варте уваги. Навіть після цього ми маємо бути уважними щодо будь-яких ознак повернення Гаррі Поттера — можливо, Дамблдор залишив якийсь неймовірний трюк. Якщо ви можете вигадати будь-що, що я пропустив, щоб упевнитися в тому, що загроза від Гаррі Поттера буде усунута, кажіть зараз, і на вас чекає винагорода…​ кажіть зараз, заради Мерліна!

Запанувала приголомшена мовчанка, ніхто не зронив ані слова.

 — Жодної від вас користі, — з гіркою зневагою кинув Волдеморт. — А тепер я поставлю Гаррі Поттерові останнє питання, і він відповість на нього лише мені — парселмовою. Стріляйте, якщо він відповідатиме будь-чим, крім шипіння, якщо спробує сказати бодай одне людське слово.

А тоді Волдеморт засичав:

 — Ссила, якої я не відаю, було ссказано, шщо в тебе буде. Про маґлівсські мисстецтва я вже від тебе дізнався, і я вже вивчаю їх. Твою владу над життєжерами треба зрозуміти ссамосстійно, чи принаймні ти так кажешш. Якшщо є шще якассь ссила, якою ти володієшш, розкажи мені про неї зараз. Інакшше я катуватиму певних людей, шщо тобі не байдужі. Деякі життя я тобі вже пообіцяв, та іншші — ні. Твої бруднокровні сслуги твого невеличкого війсська. Твої безцінні батьки. Уссі вони сстраждатимуть, як їм здаватиметься, вічність. А тоді я їх, зламаних, надішшлю до тюрми життєжерів, шщоб вони згадували це, доки не змарніють та не помруть. За кожну невідому ссилу, про яку ти розкажешш мені, як її опанувати, чи за будь-яку іншшу таємницю, яку я бажаю знати, можешш вибрати одного з них, шщоб натомість він був захищений та шанований за мого правління. Цю обіцянку я не планую порушшувати.

Посмішка Волдеморта тепер нагадувала зміїні ікла, вираз, що серед змій мав певне значення: обіцянку, що хай хто бачить ці зуби, невдовзі буде ними поглинутий.

 — Не марнуй часс на думки про втечу, якшщо тобі не начхати на них уссіх. У тебе шшістдессят ссекунд, шщоб почати розповідати мені шщоссь, шщо я хочу знати, а тоді почнеться твоя ссмерть.

* * *

Оригінальна примітка автора:

Це ваш річний іспит.

У вас 60 годин.

Ваша відповідь має принаймні дозволити Гаррі уникнути негайної смерті,

хоча він голий, має лише паличку, і проти нього 36 смертежерів

та цілковито відновлений лорд Волдеморт.

Якщо прийнятне рішення буде запропоновано до

00:01 за тихоокеанським часом (8:01 UTC) у вівторок, третього березня 2015-го року,

то ця історія триватиме до 121 розділу.

Інакше на вас чекає коротший та сумніший фінал.

Не забувайте:

1. Гаррі має досягти успіху власними силами. Кавалерія не приїде. Усі, хто міг би хотіти допомогти Гаррі, вважають, що він на грі у квідич.

2. Гаррі може використовувати лише ті здібності, які він уже продемонстрував впродовж книги, що він здатен використовувати; він не може навчитися безпаличкової безмовної виманології протягом наступних 60 секунд.

3. Волдеморт лихий і його не можна переконати стати добрим; функцію корисності Темного Лорда неможливо змінити розмовами.

4. Якщо Гаррі підведе паличку чи скаже щось не парселмовою, смертежери негайно вистрілять.

5. Якщо існує простіша лінія часу, в якій Гаррі помирає…​ якщо Гаррі не може дістатися часоворота без допомоги часоворота…​ то часоворот не допоможе.

6. Брехати парселмовою неможливо.

За цих умов,

Гаррі дозволено використовувати свій повний потенціал раціоналіста, зараз або ніколи, хай яких помилок він припускався раніше.

Звісно «раціональний розвʼязок», якщо ви правильно використовуєте слово «раціональний», — це просто надмірно пафосний метод сказати «найліпше рішення» чи «рішення, що мені подобається» чи «рішення, яке, гадаю, варто використати», і зазвичай ви використовуєте натомість один з цих варіантів.

(Нам потрібне слово «раціональний» лише коли ми обговорюємо методи мислення, без розгляду конкретних розвʼязків.)

І за принципом Вінжі, якщо ви точно знаєте, що зробить хтось розумний, то ви самі маєте бути принаймні таким саме розумним.

На питання «Який найкращий хід зробить оптимальний гравець?» людина не може відповісти ліпше, ніж на питання «Що, гадаєте, найкраще?»

Тож на практиці, коли я кажу, що Гаррі може використовувати свій повний потенціал раціоналіста, на практиці я маю на увазі, що Гаррі може розвʼязати цю задачу так, як розвʼязали б її ВИ.

Якщо ви точно можете розказати мені, як щось зробити, Гаррі дозволено додуматися до цього.

Та розвʼязком не буде, наприклад, «Гаррі має переконати Волдеморта відпустити його», якщо ви самі не знаєте, як.

Правила Fanfiction крапка Net не дозволяють давати більше, ніж один відгук на розділ.

Будь ласка, надсилайте ЛИШЕ ОДИН відгук на розділ 113 з пропонованим розвʼязком.

Якщо ви не стежили за обговореннями попередніх розділів, пропоную не робити цього, і спробувати знайти власну відповідь на цей іспит, не підглядаючи в інші відгуки, та дочекатися 114 розділу, щоб подивитися, чи добре у вас вийшло.

Хай щастить, чи, радше, хай у вас вийде застосувати свої здібності якнайкраще.

ДОДАНО:

Якщо вашої уваги потребують інші іспити, то хоч ефект свідка й страшна річ, я вважаю, що навіть якщо всі, в кого є нагальні справи, не докладатимуть зусиль до розвʼязку, загальний ефект дуже мало вплине на ймовірності (бо, враховуючи величезну кількість учасників, навряд чи буде втрачено якісь пропозиції).

Тож якщо у вас немає часу, будь ласка, не витрачайте його.

Як і будь-який автор, я насолоджуюсь неперевершеним смаком страждань читачів, це ліпше за будь-який шоколад. Та я не хочу вам нашкодити.

Відповідно, якщо ви ненавидите-ненавидите-ненавидите такі штуки, не беріть участь!

Іншим це ПОДОБАЄТЬСЯ. Просто повертайтеся за кілька днів.

Це має бути зайвим попередженням.

Але нагадую, що у вас є години на роздуми.

Використай Відкладання Пропонування Розвʼязків, Люку.

І чесно-чесно, Гаррі не може розвинути нові магічні здібності чи подолати раніше зазначені обмеження протягом наступних шістдесяти секунд.

Примітка перекладача:

Якщо ви ще не читали книжку до кінця, можете написати свою пропозицію щодо розвʼязку коментарем у нашій групі ФБ. Переклад наступного розділу буде опубліковано 14 квітня 2019 о 17:00, тож час є. Принаймні мені читати точно буде цікаво )

Розділ 114. Замовкни й зроби неможливе, ч.1

Круглий місяць у чистому небі, зірки та сяйво Чумацького шляху в усій своїй величності серед оточуючої темряви, усе це освітлювало цвинтар, щоб з неймовірної відстані стати свідками.

У мить, коли Гаррі зрозумів, що не існує жодного способу врятувати всіх, голоси в його голові віддалилися, злившись в єдиний імпульс, що заполонив усю його свідомість.

Пʼятдесят секунд.

Сорок секунд.

Очі Гаррі повільно рухалися, поки його погляд не досяг першого смертежера, найближчого до нього.

Тридцять секунд?

Двадцять секунд?

 — Часс майже вичерпано…​ — просичав Волдеморт.

 — Я знаю ссекрети, шщо їх ви бажаєте знати, — зашипів Гаррі. Він не дивився на Темного Лорда. — Але найбільшш цінним знанням для васс, вважаю, будуть мої ідеї шщодо того, як можна знишщити ссвіт. Однак, повідомлення вам цих ідей може призвессти до знишщення ссвіту. Не знаю пророцтва, та якшщо воно ісснує, це робить більшш імовірним, шщо якісь мої дії можуть призвессти до такого результату. Або ж повідомлення вам цього може попередити знишщення ссвіту, бо ви здаєтесся вмотивованим уникнути цього. Не маю дозволу вирішшувати ссамосстійно. Потребую розбудити та проконссультуватисся з дівчиною-подругою. Обітниця вимагає цього.

Запала довга тиша. Темний Лорд, літаючи над та позаду дуги смертежерів з піднятими паличками, почав сміятися так, як Салазар Слизерин вважав, мають сміятися змії: холодна потіха у формі сичання.

 — А чи знаєшш ти нассправді, у який сспоссіб можна знишщити ссвіт?

 — Не можу ссвідомо сспробувати уявити такий метод. Ви можете мати можливіссть за допомогою ссвоїх сслуг вкрассти мої думки. Обітниця забороняє. Але підозрюю, шщо можу вигадати такий сспоссіб, якшщо дівчина-подруга сскаже сспробувати.

Погляд Гаррі повільно дрейфував до чергового смертежера і далі до ще одного.

Знову зміїний сміх:

 — Кмітливо. Отримай комплімент від мене за продумування такої тактики. Але ні.

 — Знаю, шщо це дратує, але за умови, шщо ссвіт та вашша вічніссть на кону, чи не сспробували б ви…​

 — Більшший ризик для ссвіту у тому, шщоб вноссити такі сскладношщі, відтягуючи твій кінець. Я вивчу маґлівсську науку ссамотужки, подумаю про вссе, шщо ти міг би вигадати ссамосстійно. А тепер розказуй такі ссекрети, шщо ти можешш мені розказати, інакшше вссе закінчиться зараз.

Погляд Гаррі повільно просувався цвинтарем, старанно рухаючись дугами, ігноруючи Темного Лорда, що для його периферійного зору виглядав летючою чорною плямою. Його рот говорив далі, та Гаррі приділяв діалогу лише половину уваги:

 — Вигадав ідею, про яку ви можливо не подумали, учителю. Вашша сспроба вбити мене може провалитисся у певний сспоссіб попри уссі запобіжні заходи та призвессти до знишщення ссвіту пізнішше. Не здається дуже ймовірним, але, враховуючи пророцтво, цілком можливо.

Волдеморт завмер в повітрі.

 — Як ссаме?

 — Я не зобовʼязаний вам казати.

Холодний гнів просочувався крізь зміїну відповідь:

 — Я добре розумію твій розпач та сспроби бути кмітливим, але це починає дратувати. Я не відсступлюсся від намірів вбити тебе, бо це вссе шще було би більшшим ризиком. Не повідомившши мені ссвої думки, ти ризикуєшш знишщити ссвіт. Говори!

 — Ні. Обітниця не примушшує мене до будь-якої дії.

Темний Лорд витріщився на Гаррі Поттера, що на мить глянув у розлючене обличчя перед тим, як його очі повернулися до наступного смертежера. Дехто з них трішки ворушився, але всі стояли рівно з піднятими паличками, не промовляючи ані слова. Срібні маски черепів не давали прочитати їхні вирази.

Потім Темний Лорд знову зайшовся сміхом:

 — Думаєшш, шщо ти зможешш пережити ссвою ссмерть? Ні, дитя, мої горокраксси не повʼязані й з тобою теж. Я відчув би, якби це було так. Чи ісснує шще якассь відома тобі можливіссть того, шщо ти можешш вижити попри мої заходи з гарантування твоєї ссмерті?

Гаррі не дозволив собі відволіктися. Провал ще одного аргументу не мав значення, він просто вів до наступної дії в послідовності…​ але наступна дія була потрібна…​

 — Говори ссекрети зараз же, — прошипів темний лорд, — бо я…​

 — Життєжери завжди васс пересслідуватимуть, завжди будуть васс ненавидіти, будуть вишшукувати васс, хай куди ви підете, якшщо вссе, шщо я зараз зробив, було вдалим, то я повернув їх проти васс! Ссекрет чарів охоронця шще довго не сстане вам відомий, можливо ніколи. Найкращий захист проти життєжерів помре разом зі мною!

 — Це починає викликати жаль…​ — голос Темного Лорда затих. — А. Я зрозумів. Життєжери відповідають очікуванням. Ти кажешш мені, шщо мене пересслідуватимуть, я очікую, шщо мене пересслідуватимуть, мене пересслідують. Це не пошширено, але не нечувано. Цінний ссекрет, так. Бачу багато сспоссобів викорисстання, — жорстока посмішка. — Я дозволяю тобі обрати одну людину для порятунку.

 — Обираю ссебе.

 — Ссказав би тобі вмерти з гіднісстю, але ссам знаю, шщо це не має ссенссу. Ти марно витратив мій шщедрий дарунок лишше роздратувавшши мене, і я його відкликаю. Якіссь шще ссекрети?

 — Так. По-ссправжньому цікаві теж. До деяких з них ви навряд чи зможете дійти ссамотужки шще дуже довго, якшщо взагалі зможете. Якшщо я сскажу вам, шщо вже повідомив уссе, шщо призводить до ризику знишщення ссвіту, ви відмовитессь від планів катувати когоссь із моїх друзів чи ссімʼї? Усся ця промова почаласся лишше через те, шщо ви зовссім не залишшили мені жодного сспоссобу врятувати вссіх.

Темний Лорд завмер у повітрі на якусь мить.

Погляд Гаррі просувався далі через цвинтар, поки його рука міцно стискала паличку.

У мить, коли Гаррі зрозумів був, що не існує жодного способу врятувати всіх…​

Він не міг промовляти жодних заклинань англійською. Але трансфігурація була безмовна.

Не було жодного матеріалу, що торкався би кінця його палички, окрім повітря, що не може бути трансфігуроване. Але Волдеморт не знав про часткову трансфігурацію, яку Гаррі міг використати, щоб трансфігурувати дрібку матеріалу самої палички.

 — Ти тягнешш часс, — мовив Темний Лорд, — шщоб відклассти мить ссмерті? Чи з іншшої причини?

Гаррі нічого не відповів. Його робота пригальмувалася, поки його мозок шукав спосіб продовжити розмову, що спрацював би проти волі Темного Лорда…​

 — Говори й сскажи мені ссвою мету, бо це закінчиться негайно, і твої друзі сстраждатимуть до кінця ссвоїх життів!

 — Опуссти маґлівсську зброю та не вказуй паличкою в моєму напрямку, — прошипів Гаррі, вкладаючи якнайбільше небезпеки в зміїний голос. — Не давай жодних команд ссвоїм сслугам. Я маю ссили та можливоссті, шщо тобі невідомі. Я можу викорисстати таку ссилу, шщоб викликати миттєвий вибух, не промовляючи заклять. Убʼю твоє нове тіло, вссіх твоїх сслуг, закину Камінь хтозна куди.

На його поточному рівні умінь, Гаррі міг трансфігурувати один кубічний міліметр матерії настільки швидко, наскільки швидко він міг прикласти свою волю та магію.

Один кубічний міліметр антиматерії.

Нічого такого, що могло би знищити світ.

Волдеморт був наче висічений з каменю:

 — Ти якимоссь чином блефуєшш.

 — Не блефую. Розмовляю по-зміїному, кажу тобі, я можу це зробити майже миттєво, думаю, шшвидшше ніж будь-яке закляття може бути сспрямоване у мене. Ти шще знаєшш дуже мало про науку. Ссила, якою я керую, потужнішша за процесси, шщо живлять ссамі зірки.

 — Обітниця зупинить тебе, — просичав Волдеморт. Ти не можешш ризикувати ссвітом. Ніяких ризиків, жодних кмітливих ідей.

 — Не ризикую ссвітом. Я оцінив розміри вибуху — зовссім не такий великий.

 — Ти ж НЕ знаєшш, дурню! Не можешш бути ВПЕВНЕНИМ! — шипіння Волдеморта ставало дедалі вищим.

 — Я обґрунтовано впевнений. Обітниця не зупинить мене.

У виразі Волдеморта наростала лють, і, все ж, його шипіння несло дрібку страху:

 — Я принессу невимовний біль уссім, про кого ти піклуєшшсся…​

 — Замовкни. Тепер я відкидаю уссі ці погрози, як і вимагає від мене теорія ігор. Ти погрожуєшш лише через те, шщо очікуєшш від мене певної реакції, — це, поміж іншим, Гаррі по-справжньому зрозумів лише в останню мить. — Запропонуй мені шщоссь, шщо мене цікавить, учителю. За твоє тіло, за твою можливіссть і далі володіти Каменем, за життя твоїх сслуг.

Губи Гаррі рухалися автоматично. Його ж увага була прикута до іншого.

Місячне сяйво на якусь мить вихоплює з темряви тонкий поблиск срібла, частинку лінії…​

З маленької точки на кінці Гарріної палички, кубічного міліметра, що служить якорем, простяглася тонка лінія трансфігурованої нитки павучого шовку. Вона миттєво би перервалася, якби до неї приклали навантаження. Її неможливо було помітити, навіть якби хтось устиг угледіти її блиск. Менше десятої частини міліметра у перерізі, крихітна, представлена витягнутою ниткою павутини, вона була чимось, що Гаррі міг трансфігурувати швидко, десять сантиметрів довжини до кубічного міліметра загального обʼєму, а Гаррі міг трансфігурувати кубічний міліметр за частку секунди. Він трансфігурував усе далі, витягуючи нитку у повітрі так швидко, як тільки міг без ризику для перетворення.

Лінія павучого шовку завернулася петлею довкола каптура смертежера на рівні шиї та йшла далі.

Обличчя Волдеморта тепер не виражало жодних емоцій:

 — Ти не можеш залишшити це міссце живим. Розумні добрі люди погодилисся би з цим — і я це кажу зміїною мовою. Але з уссіма твоїми друзями будуть поводитисся добре та захишщати під моїм правлінням, якшщо ти погодишшсся померти зараз, як хорошша людина зробила би.

Останнього смертежера обхопила петля. Візерунок павутиння було завершено. Воно лягло петлями навколо ший усіх смертежерів. Кінці кожної петлі було прикріплено до центрального кола, а центральне коло у свою чергу мало три нитки, що тяглися через його центр. Увесь візерунок торкався якірної лінії, що витяглася з палички Гаррі.

За наступні декілька секунд ці ледь видимі у відбитому місячному світлі лінії почорніли.

Волокна тонкіші, міцніші та гостріші за сталевий дріт — плетені вуглецеві нанотрубки, кожна з яких була однією молекулою.

Гаррі зашипів:

 — Також я хочу, шщоб ти пообіцяв, шщо будешш поводитисся добре з уссіма націями під ссвоїм правлінням. Меншшого я не прийму.

Волдеморт досі зависав у повітрі. Зміїне обличчя запалало люттю.

Останні дві лінії витяглися з темного павутиння, чорні нитки вже у формі нанотрубок. Вони потяглися у повітрі до самого Темного Лорда, до рукава якраз над лівою рукою Волдеморта, що тримала пістолет, та до рукава над правою рукою, що стискала паличку. Павутинки розмістилися спершу високо, щоб мати час повільно опуститися у повітрі. Лінії закрутилися у петлі, звʼязалися одна з одною ковзаючим вузлом. Вони почали затягуватися, стаючи ближче до рукава, поки Гаррі трансфігурував їх коротшими.

Гаррі у фоні відчув лоскіт сили Волдеморта, що почала торкатися його власної. Водночас очі Темного Лорда розширилися, рот відкрився.

І Гаррі трансфігурував чорні нитки, що тяглися через центр чорного візерунку до чверті їхнього попереднього розміру, скорочуючи коло, сильно смикаючи усе, що було прикріплене, затягуючи петлі.

(падають чорні мантії)

Гаррі не дивився у той бік, він не бачив падаючих масок, крові. Десь у фоні він відчув вибухи магії: такі ж, як він відчув, коли Герміона загинула, але він проігнорував їх. Очі Гаррі бачили лише, як руки темного лорда з паличкою та пістолетом падають вниз. І тоді Гаррі здійняв паличку догори, націлюючись…​

Гаррі закричав:

 — Закляртос!

Червона блискавка приголомшливого закляття вилетіла вбік Волдеморта, стрімко рухаючись цвинтарем, — швидше ніж око може бачити.

Майже без затримки Темний Лорд попри поранення смикнувся у повітрі вниз та вправо.

І червона блискавка від секретного хисткого приголомшувача професора Флитвіка повернулася в повітрі й врізалася у Волдеморта.

Пекучий біль пронизав шрам Гаррі, примусивши того заплакати, і червона імла залила його зір, попри все, Гаррі упустив паличку через біль та втому.

Щойно Гаррі відпустив паличку, біль почав ущухати…​

Розділ 115. Замовкни й зроби неможливе, ч.2

Розум Гаррі був мов у тумані. Частково його зосередженість розвіялася, та частково все ж лишилася. Частини його розуму заніміли, певно, їх навмисно приспала якась достатньо розумна частина, яка знала, що станеться інакше. Те, що він щойно накоїв…​

Ця думка спинилася, треба було приділити увагу іншим речам.

Гаррі стояв посеред невпорядкованого цвинтаря, надгробки були розкидані то тут, то там.

Під світлом місяця й зірок виднілися чорні мантії, що лежали, мов сміття, їх обрамляли червоні калюжі. З якихось голів спали каптури, відкривши в когось довге, в когось коротке волосся, в когось темне, в когось світле — це все, що було видно під місяцем. Срібні маски трималися, тож, видавалося, що волосся належало черепам, а не людським обличчям…​

Ця думка спинилася, треба було приділити увагу іншим речам.

Дівчина в Гоґвортській формі з червоною облямівкою спала на вівтарі. Поряд з вівтарем купою лежали речі Гаррі.

На землі лежало надто високе тіло чоловіка з нелюдським обличчям, кров лилася з обрубків його рук.

Щойно прокинеться темний лорд Волдеморт, він знищить усе, що ти любиш. Дамблдора більше немає, щоб його спинити.

Його неможливо увʼязнити, бо він може покинути тіло в будь-яку мить.

Його неможливо вбити назавжди, спочатку треба знищити більш ніж сотню горокраксів, один з яких — пластина на Піонері.

Дано: Одна паличка, цього разу тобі дозволено розмовляти.

У тебе пʼять хвилин.

Розвʼязуй.

Гаррі пошкутильгав до вівтаря, сів коло нього на коліна та взяв свій капшучок.

Він підійшов до Волдеморта.

Відчуття тривоги майже зникло, коли Волдеморт знепритомнів. Тепер, коли Гаррі наблизився, тривога була страшенною, викликала біль у шрамі.

Гаррі проігнорував внутрішній скрик. Це був просто останній спогад Тома Редла, що його було перенесено в мозок Гаррі, останній когнітивний шаблон, переданий малюкові перед тим, як Том Редл вибухнув: відчуття дедалі більшого жаху й розгубленості, що асоціюється з резонансом магії, який вийшов з-під контролю. Тепер Гаррі знав значення цього відчуття тривоги, і тому його легше було ігнорувати. Він припустив був, що ефект резонансу більше бʼє по чаклуну, що накладав закляття з силою, що пропорційна могутності чаклуна, і він не прогадав.

Гаррі поглянув на тіло Волдеморта й глибоко вдихнув — через рот, бо запах міді, про який Гаррі не думав, бив по носі.

Гаррі сів на коліна поряд з Волдемортом, дістав з капшучка набір цілителя й наклав джгут, що сам затягнувся навколо лівого запʼястку, тоді інший, навколо правого.

Це здавалося неправильним — виказувати Волдемортові турботу. Якась частина Гаррі усвідомлювала, що з чималою кількістю людей щойно сталося дещо вкрай погане. Балансом, справедливістю було б, якби Волдеморта спіткала та ж доля, без жодних зволікань. Гаррі поточні його дії нагадували про те, як Бетмен більше турбувався про Джокера, ніж про жертв Джокера. Він почувався, мов він у коміксі, і автори без кінця викручують собі руки й розповідають про те, як це аморально — вбивати Головних Злодіїв з Імʼям, хоча на фоні помирали невинні. Більш допомагати головному лиходію, ніж його посіпакам, приділяти більше уваги його долі, ніж долям його послідовників нижчого статусу — це вада людської природи.

Тож коли Гаррі підвівся, він відчував, що вчиняє неправильно: джгути стягували запʼястки Волдеморта, і це видавалося йому етично жахливим.

Хоча, згідно будь-якого розумного стратегічного розрахунку, тіло Волдеморта мало жити. Душа, яку він сам для себе створив, була привʼязана до цього мозку. Їй не можна було дозволити вільно ширяти.

Гаррі відступив на крок від непритомного тіла Волдеморта й глибоко вдихнув через рот. Він підійшов до купи своїх речей, одягнув мантію й решту речей, спочатку натягнув на шию часоворот, щоб підготувати план втечі про всяк випадок…​

Більше за сотню горокраксів.

Це було божевілля, іншого слова для цього не було, яскрава ознака, що Волдеморт не був здатен спокійно обмірковувати смерть. Маґлівський експерт з безпеки назвав би це системою захисної огорожі, ніби хтось побудував паркан вище за сто метрів посеред пустелі. Лише вкрай любʼязний нападник спробує перелізти через огорожу. Будь-хто натомість обійде її, і збільшення висоти тут нічим не зарадить.

Якщо припинити боятися того, наскільки неможлива ця задача, то вона припиняла бути навіть складною, особливо порівняно з попередньою.

Наприклад, батьків Невіла «Круціатусом» довели до божевілля. Двісті просунутих горокраксів не запобіжать цьому, а лише зберігатимуть цей пошкоджений розум.

Це було б етично виправдене використання прокляття «Круціатус», якби це був єдиний спосіб спинити Волдеморта назавжди. Це було б справедливістю, балансом, це показало б, що життя Джокера було варте не більшого, ніж життя його найзлішого посіпаки…​

Гаррі треба було лише викликати патронуса й відправити його до…​ Аластора Муді?.. й сказати йому прийти сюди. Ну, ні, навряд чи чари патронуса спрацюють з таким наміром. Можливо, достатньо твердо вирішити сказати це Муді й використати часоворот, коли він буде за межами дії оберегів Волдеморта.

І тоді Волдеморта можна буде круціювати до постійного божевілля.

Це навіть не було найжахливішою долею. Найжахливішим варіантом було кинути паличку Волдеморта в яму Азкабану, якщо паличка була повʼязана з життям та магією Волдеморта, хай куди спробує сховатися його привид.

Гаррі поглянув туди, де лежав Волдеморт. Він підійшов уперед, контролюючи дихання, ігноруючи пекучі відчуття в горлі. Якась його частина знала, що Волдеморт також був професором Квірелом, хоч тіло в нього й було тепер іншим. Незважаючи на те, що зміна особистості була бездоганною, і відповідно, професор Квірел — це була лише чергова маска…​

Хоча Волдеморт не планував був убити Гаррі в якийсь болючий спосіб. Не наказав був комусь зі своїх послідовників катувати його. Це щось важило, коли твоїм опонентом був Волдеморт. Можливо, зрештою, він мав якусь дрібку дружніх почуттів до іншого Тома Редла.

…​було б неправильно брати це до уваги.

Правда?

Гаррі поглянув на зірки. Тут, під атмосферою, зірки мерехтіли, вони були частиною уявного купола нічного неба, частиною річки Чумацького шляху, що сяяв, ніби довга стрічка. Видавалося, це все поряд, і можна до них підлетіти на мітлі й торкнутися їх.

Які б його дії на цьому роздоріжжі схвалили діти дітей дітей?

Відповідь видавалася очевидною, якщо, звісно, вона насправді не надходила від тієї частини Гаррі, що досі турбувалася про професора Квірела.

Гаррі мусив був зробити те, що він уже зробив, це запобігло більшому лиху. Гаррі не зміг би спинити Волдеморта, якби смертежери в нього почали стріляти. Але те, що вдіяв Гаррі, не можна було збалансувати зайвою смертю ще однієї розумної істоти, навіть якщо цією істотою був Волдеморт. Ця смерть стала б просто додатковим елементом жахіть такої древньої Землі.

Минуле було в минулому. Ти робив, що маєш, і не спричиняв ані на дрібку більше шкоди, ніж мусив. Навіть для балансу, навіть для симетрії.

Діти дітей дітей не захотіли б смерті Волдеморта, навіть якщо його послідовники померли. Вони б не хотіли, щоб Волдеморт страждав, якщо це не призводило до якогось результату, якого неможливо було досягти без страждань.

Гаррі глибоко вдихнув і позбувся…​ ні, не ненависті, не зовсім ненависті, йому так і не вдалося почати ненавидіти свого творця аж до самого кінця…​ але все одно він позбувся чогось. Відчуття того, що він має ненавидіти Волдеморта, того, що це його обовʼязок — ненавидіти Волдеморта за нескінченний список скоєних ним злочинів без жодної причини — скоєних навіть не заради власного щастя…​

Усе гаразд, шепотіли йому зірки. Усе гаразд, ти не маєш його ненавидіти. Ти не стаєш через це поганою людиною.

Зрештою, Гаррі вибере лише один варіант, і позаяк Гаррі про це вже знав, не було жодного сенсу страждати з цього приводу. Чи найкращий цей варіант, може показати лише час.

Гаррі глибоко вдихнув й почав накопичувати в собі магію. Закляття, що він ним скористається, не мало бути точним, але це все одно буде одне з наймогутніших заклять, на які він здатен.

Гаррі знову подумав, як це несправедливо, що Волдеморт не може померти зі своїми послідовниками, відчув певний холод, що приходив до його крові разом з жорстокими думками. І Гаррі позбувся цього холоду, під зірками дав йому зникнути, бо його темна сторона завжди була нічим іншим, як успадкованою схемою мислення, просто поганою звичкою, яку треба кинути.

Тоді Гаррі поглянув на Герміону, що дихала, лежачи на вівтарі, і з його очей нарешті полилися сльози. Ким тепер стане Герміона, який шлях вона обере, Гаррі гадки не мав. Але вона зможе зробити вибір, принаймні, їхня дружба не знищила саме її існування. Гаррі й не усвідомлював був, якою примарною була його надія, доки не відчув, яким здивованим він був, коли ця надія здійснилася. Подеколи щось трапляється ліпше, ніж очікуєш.

Цю думку Гаррі теж вклав у магію, яку він накопичував.

Сила, яку він вибудовував, почала тремтіти, ніби все його тіло стало частиною палички. Чи то в очах Гаррі почало все розпливатися, чи то вздовж гостролиста виблискувало біле сяйво. Гаррі зосередився на тому, яким саме має бути закляття. Він ще не вмів його добре контролювати, та правило було доволі простим, воно мало просто включати…​

Усе, забудь усе: Тома Редла, професора Квірела, забудь усе своє життя, всю епізодичну памʼять, забудь розчарування, гіркоту, неправильні рішення, забудь Волдеморта…​

І в останню мить перед тим, як Гаррі наклав закляття, він додав одну останню думку, доторк доброчесності…​

Та якщо в тебе є якісь справді щасливі спогади: не про знущання з інших людей чи сміх щодо болю, а тепле відчуття від допомоги комусь, чи від того, що тобі допомогли. Їх буде мало, можливо лише з дитинства, та якщо в тебе є щиро щасливі спогади, збережи лише їх…​

Щось світле розгорнулося в ньому від цього рішення, знання, що це правильний вибір, і Гаррі вклав це все у паличку…​

 — ЗАБУТТЯТУС!

І все це вилилося в закляття Гаррі.

Гаррі впав на бік, кинув паличку, з його горла виривалися скрики, руки безконтрольно кинулися до шраму, хоча раптовий вибух болю вже почав ущухати. Він ледве бачив, що повітря навколо сповнене сяйливими сніжинками, легкими порошинками срібного світла, що скидалися на крихітні іскорки чарів патронуса.

Це срібне світло трималося лише мить, а тоді зникло.

Зникнув професор Квірел.

Був тільки залишок.

І цей дух — те, що від нього лишилося, — не так вже й відрізнявся від Гарріного.

Пророцтво здійснилося.

Кожен з них переробив іншого на власну подобу.

Тоді Гаррі почав схлипувати, скрутившись у бруді.

Деякий час він плакав.

Та потім Гаррі підвівся на ноги й знову взяв паличку в руки, бо робота на сьогодні ще не була завершена.

* * *

Гаррі приклав паличку до обрубаного запʼястка Волдеморта. У шрамі запульсував біль, та ніхто з них не вибухнув.

І Гаррі почав трансфігурацію.

Повільно — хоча швидше, ніж минулого разу Гаррі трансфігурував тіло Герміони, — непритомне тіло змієлюдини змінювалося, перетворювалося. Під час трансфігурації, особливо коли його голова стала скляною й зменшувалася, біль у шрамі Гаррі вщухав.

Це закляття Гаррі підтримуватиме і вдень і вночі. Пізніше, коли Гаррі стане старшим та могутнішим, можливо, з чиєюсь допомогою, він скасує трансфігурацію Тома Редла з промитими мізками, вилікує його тіло за допомогою сили Каменя. Після того, як майбутній Гаррі вигадає, що робити з чарівником, що майже повністю втратив памʼять та все одно мав погані схеми думок, а також вкрай негативні емоційні шаблони — дистильована темна сторона — та ще й чимало декларативних та процедурних знань щодо могутньої магії. Гаррі доклав усіх зусиль, щоб не забуттятити цю частину, бо колись ця магія може бути йому конче потрібна.

Тим часом, як магія не визначила трансфігурованого єдинорога як мертвого й не збурила обереги, так само горокракси Волдеморта не визначать трансфігурованого Волдеморта як мертвого й не намагатимуться його повернути.

Ну, принаймні на це Гаррі сподівався.

Шрам Гаррі востаннє дав про себе знати, коли він одягав сталевий перстень з крихітним зеленим смарагдом, і той торкнувся його шкіри. Тоді шрам заспокоївся й більше не болів.

Гаррі скористався якимось високим каменем як стільцем — Гаррі похитнувся й сів на нього, деякий час він не рухався, такий собі відпочинок. Він стримував виснаження, що чигало на закутках розуму. Ще не все, треба ще дещо зробити.

Гаррі знову глибоко вдихнув ротом, сказав «Лумос» та роззирнувся довкола.

Чорні мантії та відірвані черепи-маски в калюжах крові…​

Герміона Ґрейнджер спить на вівтарі.

Порожня мантія Волдеморта та його криваві руки лежать поряд з місцем, де впав був Темний Лорд.

Квірін Квірел у пошматований мантії, лежить грудою там, де в нього влучило смертельне прокляття.

Гаррі уявив, як хтось дивиться на цю сцену, намагається її збагнути, і похитав головою, бо так діла не буде, зовсім не буде.

Гаррі змусив себе підвестися з каменюки, скривившись, бо якщо його тіло й не дуже протестувало, протестував розум. Не те щоб він втратив кров чи його били сьогодні, але чомусь тіло Гаррі почувалося так, ніби весь стрес напряму на нього впливав.

Гаррі дошкутильгав до місця, де впав був Волдеморт, підняв лівицю Волдеморта з землі.

Хоч це й була просто ліва рука, видно було невеличкі шматки луски змії. Це явно був Волдеморт. І це було добре.

Гаррі підійшов до вівтаря, де спала Герміона, обережно приклав руку до шиї Герміони та старанно розташував пальці так, ніби ті вхопили її за горло. Зробити це було складно — Герміона видавалася такою мирною та невинною уві сні, а відірвана рука Волдеморта була такою огидною. Гаррі просто проігнорував ту частину свого розуму, що згенерувала цю думку, бо в ній не було сенсу в цьому контексті.

Кілька слабких різальних чар пошкодили ідеальний розріз, що його зробили були нанотрубки. Це було критично — не можна було, щоб краї обрубків рук були такими самими, як краї ший. Ці кілька «Діфіндо» розкидали невеличкі шматочки запʼястків Волдеморта по сорочці Герміони, що, як Гаррі довелося нагадати собі, було частиною плану.

Гаррі повторив операцію з правицею, розташувавши її симетрично до лівої руки.

Гаррі використав «Інфламмаре», щоб обсмалити мантію Волдеморта, а тоді поклав підпалений одяг довкола Герміони.

Пістолет та паличку Волдеморта Гаррі поклав до капшучка. Камінь Сталості він поклав до звичайної кишені, бо не знав, що той може зробити з капшучком.

З купи речей, що були в мантії Квірела, і яка також була поряд з вівтарем, Гаррі взяв паличку, що її професор із захисту використовував був, коли був Квірелом. Гаррі підійшов до Квірела, як міг випрямив його тіло та поклав паличку йому до руки. Сльози очікувано виступили на очах Гаррі, і він витер їх рукавом.

І знову Гаррі глибоко вдихнув, досі ротом, знову сказав «Лумос» та знову оглянув цвинтар.

Чорні мантії, відірвані маски, Герміона Ґрейнджер лежить на вівтарі, відірвані руки Волдеморта схопили її за горло, а підпалений одяг Волдеморта розкидано довкола. Квірін Квірел лежить мертвий, його одяг розідраний, а його паличка в правиці.

Це зійде.

Лишалася одна проблема — як звернути на це все увагу.

Гаррі вже майже виснажив усю свою магію. Та її ще вистачило, щоб трансфігурувати листок на спущений триметровий аеростат.

З капшучка Гаррі дістав пляшку з киснем та ацетиленом, шашку динаміту й котушку детонатора. Будь готовим! Це похідна пісня бойскаутів! Будь готовим до життя, де трапляються гірські тролі та хтозна що ще…​

Гаррі наповнив аеростат сумішшю кисню й ацетилену. Коли він здетонує, виникне вкрай сильний тиск, можливо, це спричинить навіть звуковий вибух.

Він прикріпив шашку динаміту — це було забагато для детонації, але це спрацює.

Він прикріпив детонатор на шістдесят секунд до шашки динаміту, та ще не запалив його.

Гаррі одягнув Плащ невидимості, що лежав був серед куп коло жертовного вівтаря.

Він дістав з капшучка мітлу та сів на неї.

Гаррі створив навколо Герміони Ґрейнджер чари тиші — це не спинить увесь шум, зовсім ні, та й навіть якщо їй розірве барабанні перетинки, це буде ненадовго, але Гаррі видавалося, що цього вимагає чемність.

От і все, чари тиші були останньою краплею. В Гаррі не лишилося магії принаймні на годину.

Гаррі повільно здійнявся в небо на мітлі, він піднімав аеростат. Коли Гаррі піднявся над деревами, він побачив замок Гоґвортсу вдалечині, той слабко сяяв у місячному промінні за кілька кілометрів. Гаррі прикинув відстань та кут до цього місця від Гоґвортсу.

Тоді він здійнявся високо над лісом та за допомогою запальнички підпалив детонатор, що був прикріплений до динаміту й аеростату, що був наповнений киснем та ацетиленом. Тоді Гаррі розвернув мітлу й кинувся геть — хоча не прямо до замку, бо тоді він міг надто наблизитися до маршруту, яким ішли минулий Гаррі та Квірел, а не годилося, щоб професор відчув ще одного Гаррі…​

Гаррі охопив напад суму, але Гаррі відмовився від нього.

Тридцять один тисяча, тридцять два тисяча, тридцять три тисяча…​

Коли Гаррі долічив до сорока, бо він не хотів ризикувати власними барабанними перетинками, він поглянув на годинник, запамʼятав точний час та обернув часоворот один раз.

Розділ 116. Наслідки, варте захисту, ч.0

Спочатку Анна була рада тому, як сильно затягнувся фінал кубка квідичу: ґрифіндорка, вона лише спостерігала за кубком гуртожитків — так чи інакше, а Ґрифіндор ніколи не вигравав. Натомість минулого року, коли її родина купила дорогезні квитки на Кубок світу з квідичу, гра закінчилася за якісь жалюгідні десять хвилинок, і це було просто жахливо. Сучасні матчі з квідичу стали були закороткі, позаяк снич навчилися ловити дуже швидко. Ця проблема широко обговорювалася серед завзятих поцінувачів спортивного напрямку: чари на мітлах ставали дедалі більш просунутими, а снич літав все з тією ж швидкістю, закріпленою в правилах. В результаті матчі дедалі коротшали. На рівні професійного спорту квідич деградував до рівня змагання поміж спонсорів у спроможності придбати нову експериментальну гоночну мітлу для ловця; решта гравців взагалі могла з тим самим успіхом дивитися на матч з трибун.

Всі знали, що з цим треба щось робити, бо проблема ставала дедалі гіршою протягом століть і набула нестерпних масштабів. Втім, Комітет Міжнародної Конфедерації Чаклунів з питань квідичу потопав у багнюці взаємних суперечок і претензій, як і вся МКЧ — на тлі гострого протистояння німців та болгарів; чомусь ніхто не міг домовитися про те, які саме зміни варто внести в правила. Для Анни єдине правильне рішення було цілком очевидне: треба просто пришвидшити снич достатньо, щоб повернути чотири-, п’ятигодинні матчі стандарту раннього дев’ятнадцятого сторіччя — золотої ери квідичу. Ось тільки бельгійці чомусь вважали, що матч професійної ліги має тривати дві години, як у часи La Belle Époque, коли Бельгія була лідером у квідичі; натомість схиблені італійці воліли повернутися до тижневих матчів чотирнадцятого сторіччя, а найбільш кризануті поборники чистоти крові намагалися на прикладі рідкісних сучасних цілодобових матчів з квідичу переконати всіх, що мітли не могли насправді вдосконалитись, позаяк за старих часів все було краще, хоча насправді Інтердикт Мерліна призводить не до цього.

Вона на сто відсотків поділяла думку Гаррі Поттера, що прийшов час Гоґвортсу забити на белькотіння тих черепах і просто змінити правила, тут і зараз. Але ж не шляхом скасування снича, це вже квідич одинадцятого сторіччя якийсь. І неважливо, що директорка Гафелпаф вперше запропонувала цю інновацію, бо один з її учнів хотів грати, але не вписувався в жодну з існуючих ролей. Сничі дістали міжнародного визнання, бо коли матч може закінчитися у будь-яку мить, гра набуває саспенсу.

Останні тридцять хвилин Анна на максимальній гучності обстоювала цю точку зору, геть закинувши стежити за перебігом гри. Завдяки щасливому збігу обставин, їй дісталося місце поруч із Хлопчиком-Що-Вижив та його плакатом, і тому їй вдалося одразу чітко окреслити свою позицію.

Вона спинним мозком відчувала: якщо правила квідичу дійсно зміняться просто тут і просто зараз, це буде її найважливіший в житті внесок. Вона майже відчувала, як Час тисне на неї, звивається довкола так, ніби доля всього квідичу вирішувалася в ці години, а вона — вона стояла поруч із центром цих змін…​ хоча, звісно, в неї не були аж таки високі бали з віщування, щоб справді щось таке відчути.

В якийсь момент вона ледь звернула увагу, що Хлопчик-Що-Вижив встав, щоб вийти в туалет.

Коли він повернувся, вона помітила, що він якийсь втомлений і ковзає ногами. Натомість його форма — така хрустка, ніби це новий комплект з шафи.

Ще за пів години вона побачила, що Гаррі Поттера ніби трохи хитає, а тоді — що він зсутулився, прикривши руками лоба; виглядало так, ніби він мацає свій шрам. Думка про шрам дещо занепокоїла її; всі знають, що з Гаррі Поттером щось не так, і якщо в Поттера болить шрам, то, можливо, запечатане в його голові жахіття готове вирватися і зжерти всіх довкола. Та вона відігнала від себе побоювання і не жаліючи легень викладала факти про квідич історично непідкованим кадрам далі.

Вона на власні очі побачила, коли Гаррі Поттер підвівся й відняв руки від лоба — його славнозвісний шрам палав червоним і був запаленим. З нього цівкою лилася кров, крапаючи Поттерові на ніс.

Вона замовкла посеред речення. Інші повернулись подивитися, на що вона витріщається.

 — Професорко Макґонеґел? — тремким голосом озвався Гаррі Поттер. В кутках його очей стояли сльози, що стало для Анни справжнім шоком: Хлопчик-Що-Вижив не скидався на людину, якій багато не треба, щоб заревти. Гаррі Поттер заговорив гучніше, так, ніби це давалося йому із зусиллям. — Ем, професорко Макґонеґел?

Професорка Макґонеґел відвернулася від команди гафелпафців, з якими ото сперечалася. Вихователька Ґрифіндору широко розплющила очі від жаху, а тоді майже побігла:

 — Гаррі! — скрикнула вона. — Твій шрам!

Тиша розливалася все ширше по колу.

 — Я думаю, — досі непевно казав Гаррі, але вже гучніше, — я гадаю, він повернувся. Я гадаю, я бачу…​ через свідомість Волдеморта…​.

Анна відступила на крок, почувши ім’я Відомо-Кого, і ледь не перечепилася спиною через лавку. Старший хлопець поряд із нею відчайдушно заволав, а тоді Хлопець-Що-Вижив ще гучніше верескнув.

 — ВІН ЇХ ВБИВАЄ! — заголосив Гаррі Поттер.

Добра половина квідичного стадіону розвернулася до нього.

 — Ритуал! — кричав Гаррі Поттер. — Кров його прислужників! Кров, життя! Він прикликав їх, взяв їхні голови, їхню кров, їхнє життя, щоб відновитися…​ ТЕМНИЙ ЛОРД ПОВСТАЄ, ВОЛДЕМОРТ ПОВЕРНУВСЯ!

Мадам Гуч пронизливо засвистіла, і всі мітли гравців, що ще не зупинилися у повітрі, почали сповільнювати рух. Вона ще не була певна, чи це раптом не жарт якийсь; і якщо це жарт, навіть Хлопчику-Що-Вижив стане непереливки.

Професорка Макґонеґел приготувалася накласти чари тиші, та Гаррі Поттер схопив її за руку.

 — Чекайте, — Гаррі Поттер провадив далі сипло, тихіше, але достатньо голосно для людей поблизу. — Його можна зупинити — я читаю його свідомість, я бачу його помилку…​ його можна зупинити зараз…​ ШЛЯХ ДОСІ ВІДКРИТИЙ! ВОНА ПЕРЕСЛІДУЄ ЙОГО! ВОНА, ЩО ВОЛДЕМОРТ ЇЇ ВБИВ! — голос Гаррі підіймався вгору, тоді як щелепа Анни відпадала все далі вниз. — ПОВЕРТАЙСЯ! ПОВЕРТАЙСЯ, ПОВЕРТАЙСЯ, ОЖИВАЙ І ЗУПИНИ ЙОГО! ЗУПИНИ ЙОГО, ГЕРМІОНО!

А тоді Гаррі Поттер замовкнув. Він подивився довкола, на людей, що на нього витріщалися.

Мадам Гуч вже подумала, що це таки якась витівка неймовірно низького штибу, коли повітря розірвав віддалений ЛЯСКІТ.

Гаррі Поттер захитався, впав на коліна, а її власне серце наче застигло в грудях. Довкола вибухнув гомін збуджених голосів.

Та вона ще впоралася почути, що сказав Гаррі Поттер, коли професорка Макґонеґел схилися до нього.

 — Спрацювало, — гучно віддихався Гаррі Поттер. — вона дістала його, він мертвий.

 — Що? — закричала професорка Макґонеґел, тоді роззирнулася довкола. — Тихіше! Замовкніть, усі! Гаррі, що сталося?

Гаррі Поттер знову заговорив, швидко, але гучно:

 — Волдеморт…​ спробував відновитися…​ він скликав Смертежерів і він їх повбивав, вкрав їхню кров та життя…​ там було тіло Герміони, не знаю, чому, можливо, Волдеморт планував для чогось його використати…​ Волдеморт повернувся, воскресив себе, але Герміона повернулась теж, по його слідах, і вона знищила його, він мертвий, все закінчено. Це відбулося на цвинтарі біля Гоґвортсу, це…​ — Гаррі Поттер вказав загальний напрямок, з якого пролунав був страшний ЛЯСКІТ. — Я не впевнений, чи далеко. Звуку знадобилося приблизно двадцять секунд, щоб дістатися сюди, тож, певно, приблизно дві хвилини на мітлі…​

Рухом таким плинним, що здавався майже несвідомим, професорка Макґонеґел змінила позу й викликала патронуса. Вона звернулася до сяючої кішки, що постала перед ними:

 — Йди до Албуса, скажи йому, щоб негайно прийшов сюди…​

 — Дамблдора нема! — закричав Гаррі Поттер. — Директора немає, професорко Макґонеґел! Темний Лорд заманив його у пастку, точніше, використав якусь пастку, що готував директор проти нього самого, і Дамблдор опинився поза Часом, його немає!

Нажахане белькотіння довкола нього підвищилося на октаву.

 — Йди до Албуса! — повторила професорка Макґонеґел свій наказ патронусу.

Місячний кіт лише сумно подивився на Макґонеґел, і Анна судомно вдихнула в раптовому жасі, так, ніби хтось вдарив її в живіт. Це все правда, це все дійсність, а не жарт.

 — Професорко Макґонеґел, Герміона жива! — знову подав голос Гаррі Поттер. — Вона справді жива, і вона не інферій чи щось таке, але вона досі на цвинтарі!

 — Мітлу мені! — рявкнула професорка Макґонеґел. Вона розвернулася до гравців, що нерухомо висіли на полем. — Мені потрібна мітла. ЗАРАЗ!

Не заважаючи ні на що, Анна підняла руку у мовчазному протесті, але вчасно зупинила себе, коли вже ловці Рейвенклову та Слизерину пролетіли над нею (чудовий зразок стратегічного мислення, адже вони все одно байдики били).

Гаррі Поттер вже витягав зі свого капшучка ще одну мітлу, на декілька осіб.

Професорка Макґонеґел побачила це і суворо кивнула:

 — Залишайтесь тут, містере Поттер, якщо нема якоїсь надприродної причини вам бути там. Я вирушаю просто зараз.

 — Не треба! — пропищав професор Флитвік, торуючи свій малогабаритний шлях крізь натовп, час від часу потрапляючи людям під ноги. Очі його були широко розплющені, він виглядав так, ніби був ладен знепритомніти. — Ти мусиш лишатися в Гоґвортсі, Мінерво! Ти…​ ти…​ — професорові Флитвіку, видавалося, щось заважало говорити.

Професорка Макґонеґел стрімко розвернулася до нього, а тоді зупинилася й смертельно зблідла.

Тоді вона вихопила мітлу з руки Гаррі Поттера й передала її крихітному професору-напівґобліну.

 — Філіусе, — чітко заговорила вона. Вся паніка зникла з її голосу, тепер її відривчастий шотландський акцент ніби зачитував домашнє завдання на понеділок. — Подивися на цвинтар, про який казав містер Поттер, знайди міс Ґрейнджер. Перенеси її до лікарні Святого Мунґо й залишайся з нею.

 — Я гадаю, — просипів Гаррі Поттер, — я гадаю, що там в бою могла бути задіяна трансфігурація — професор Квірел намагався подолати Волдеморта — будьте обережні…​

Філіус Флитвік кивнув, уже залізаючи на мітлу.

 — Професор Квірел мертвий! — заволав Гаррі Поттер. Мука в його голосі була добре відчутна. — Він загинув! Темний Лорд його вбив! Його тіло…​ — голос Гаррі Поттера урвався. — Воно там, на цвинтарі.

Вона знову відступила назад, так, ніби отримала ще одного удару в живіт. Професор Квірел був…​ її найулюбленішим професором, він повністю змінив її бачення Слизерину, і вона усвідомлювала була, десь у глибині душі, що він, либонь, вже дуже скоро помре, але почути, що він дійсно, остаточно мертвий…​

Хлопчик-Що-Вижив присів на лавку, так, ніби не в змозі був триматися на ногах.

Професорка Макґонеґел повернулася до натовпу й торкнулася паличкою горла.

 — КВІДИЧ ЗАВЕРШЕНО, — рознісся луною її голос, із підвищеною гучністю. — ПОВЕРТАЙТЕСЯ ДО СВОЇХ ГУРТОЖИТКІВ…​

 — Ні! — закричав Гаррі Поттер.

Професорка Макґонеґел повернулася до нього.

Сльози струменіли по щоках Хлопчика-Що-Вижив, він виглядав так, ніби його вигук здивував його самого так само, як і інших.

 — Це був останній план професора Квірела, — сказав Гаррі Поттер, голос йому уривався. Хлопчик-Що-Вижив подивився на гравців, що зависнули поруч, так, ніби звертався безпосередньо до них. — Його останній план.

Професорка Макґонеґел транспортувала Гаррі Поттера до медпункту. Інші професори розбіглися наглядати хто-зна-за-чим, позаду залишилися тільки професорки Сіністра та Гуч. Стадіон тим часом повнився чуток; Анна повторила все, що могла згадати. Щось сталося було з Дамблдором, деяких смертежерів було скликано та вбито (ні, Гаррі Поттер не перелічив, яких саме), професор Квірел вирушив на бій із Темним Лордом і загинув у бою, Відомо-Хто воскрес і знову загинув, професор Квірел був загинув, загинув.

Згодом більшість учнів мігрували назад у свої спальні спробувати заснути.

Анна залишилась на стадіоні — додивлятися гру, незважаючи на те, що тіло її жадало сну, а очі погано бачили крізь сльози.

Рейвенкловська команда дала блискучий бій.

Але не було в той день команди, що здатна була здолати слизеринців.

На горизонті займався світанок, коли слизеринці здобули перемогу у фіналі, в кубку квідичу і в кубку гуртожитків.

Розділ 117. Варте захисту: Мінерва Макґонеґел

Прийшов ранок наступного дня, і всі учні мовчки зібралися за чотирма столами Гоґвортсу, і Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес разом з усіма. Минулої ночі він знепритомнів від виснаження й прокинувся у медпункті лише вранці, ще не до кінця свідомий, з філософським каменем у лівій шкарпетці.

Високий стіл виглядав так, наче ним пройшов мор.

Трон Дамблдора було прибрано, по ньому залишене порожнє місце в голові Високого столу.

Северус Снейп сидів у летючому кріслі — магічному еквіваленті інвалідного візка.

Професорки Спраут ніде не було. Як Гаррі пояснили вчора, суд виманологів має оглянути її, щоб перевірити, чи не залишились на ній якісь залишкові впливи, та позову скоріш за все не буде. Гаррі наголосив був професорці Макґонеґел та аврорам, з усією наполегливістю, на яку був здатен, що професорка Спраут скоріш за все — просто жертва. Хлопчик-Що-Вижив оголосив був, що не бачив жодних свідчень зумисної провини Спраут у свідомості Волдеморта.

Професора Флитвіка не було, імовірно, він залишався біля ліжка Герміони.

Професорки Сіністри не було, і Гаррі не знав, чому, і де вона.

Отетерілість огортала свідомість Гаррі, наче рятувальною ковдрою, — вона захищала, хоч і не надто втішала. В його голові сцени з чорними мантіями, що падали вниз, зі сплесками крові — спливали на секунду, і їх відтискало подалі. Він опрацює це потім, не зараз. Краще пізніше, бо майбутньому Гаррі буде легше з цим впоратися.

Десь всередині Гаррі сидів страх того, що боляче не буде, раптом не доведеться заплатити відповідну ціну. Але й цей страх можна було відкласти на майбутнє.

Сніданку на столах не з’явилося. Учні, що сиділи поряд з Гаррі, чекали у переляканій тиші. Совам заборонили залітати до й вилітати з Гоґвортсу від минулої ночі.

І ось іще раз прочинилися двері до Великої Зали, і вперед вийшла заступниця директора Мінерва Макґонеґел. Вона була в офіційній чорній сукні і з непокритою головою — без її звичного відьомського капелюшка. Її попелясте волосся було забране у косицю так, ніби капелюх все ж таки очікувався; але поки що Гаррі вперше бачив її голову без убору.

Мінерва Макґонеґел підійшла до кафедри й стала перед Високим столом.

Всі погляди були звернені на неї.

 — Боюся, в мене для вас багато новин, — сказала Мінерва. Крізь щільну завісу її шотландського акценту просвічувався сум. — І більшість із них — жахливі. По-перше. Причина, з якої до вас звертаюся саме я, полягає в тому, що директор Гоґвортсу, Албус, — вона затнулася, — Персіваль Вульфрик Браян Дамблдор, пішов від нас. Відомо-Хто ув’язнив його поза Часом, і ми не знаємо, чи можливо колись повернути його до нас. Ми, ми втратили, можливо, найвеличнішого з усіх директорів, що коли-небудь були у Гоґвортсі.

Нажаханий шурхіт прокотився вздовж столів: ані відчутних зойків, ані схлипів — лише цей звук чисельних судомних вдихів; більшість — з Ґрифіндору, деякі з Гафелпафу та Рейвенклову. Погана звістка вже була відома, але тепер вона була оголошена офіційно.

 — По-друге. Відомо-Хто короткочасно повернувся, але тепер він знову мертвий. Все, що залишилось від нього, — це руки, затиснені довкола шиї міс Ґрейнджер. Від нього більше немає загрози, принаймні, нам так здається. — Мінерва Макґонеґел втягнула повітря. — По-третє. Професор Квірел загинув із паличкою в руках, в бою з Відомо-Ким. Його було знайдено неподалік від місця, де знову загинув Відомо-Хто; він став був жертвою смертельного прокляття Відомо-Кого, — і знову затамовані подихи — і знову аудиторія отримала підтвердження жахливих чуток.

Мінерва ковтнула ротом повітря.

 — Минулої ночі ми також втратили того, хто, можливо, був найкращим професором із захисту за всю історію Гоґвортсу. Лише його викладацькі досягнення…​ Наш професор із захисту мав багато імен, але по-справжньому його звали Девід Монро. Позаяк він був останнім представником шляхетного й найдавнішого роду Монро, його поховання — себто, його друге і справжнє поховання — відбудеться перед найдавнішою залою Чарверсуду за два дні. Також буде проведено церемонію вшанування пам’яті професора з захисту, нашого професора Квірела — тут, у цьому замку. Цей чоловік загинув, як вчитель Гоґвортсу, — з честю, як найдостойніший із наших вчителів.

Гаррі слухав мовчки, ковтаючи сльози, що йому підступали. Це було вкрай очікувано, а ще й неправда до того; але однаково від цих слів було боляче. Ентоні Ґольдштейн поклав Гаррі руку на плече, і Гаррі не скинув її.

 — По-четверте. Одна вкрай неочікувана і щаслива новина. Герміона Ґрейнджер — жива і здорова, тілом і душею. Міс Ґрейнджер наразі під медичним наглядом в лікарні Святого Мунґо на випадок, якщо проявляться якісь несподівані побічні ефекти від всього, що вона пережила; втім, видається, що вона на диво здорова, враховуючи її попередній стан.

Якби ця новина з’явилася в іншому контексті, чи була б більш несподіваною, Рейвенклов і Ґрифіндор напевно вибухнули б оплесками. А так Гаррі побачив декілька усмішок, та й вони швидко згасли. Можливо, трохи раніше вони й раді були зрадіти, але тепер — тепер панувала тиша. Гаррі розумів. Він теж не плескав в долоні — не зараз.

 — Нарешті, — голос Мінерви Макґонеґел урвався, і вона заговорила на тон гучніше. — Боюся, в мене є найстрашніша новина для деяких із наших учнів. Видається, Відомо-Хто викликав до себе тих, хто були колись його прихильниками; багато хто з них послухався його, чи то через гіпертрофовану вірність, чи то через страх за свої родини у випадку відмови. Імовірно, для завершення ритуалу воскресіння Відомо-Кого була потрібна жертва; чи, можливо, Відомо-Хто звинувачував колишніх соратників у своїй поразці. Так чи інакше, було знайдено тридцять сім тіл, більше, ніж ми думали в нього залишилось прибічників поза Азкабаном. Мені сумно це казати…​ — Мінерва Макґонеґел знову затнулася. — Я мушу повідомити, що серед загиблих є батьки багатьох наших учнів…​

ні ні ні ні ні ні НІ НІ НІ НІ

Наче притягнутий жахливим магнітом, погляд Гарі впав на обличчя Драко Мелфоя — на картину абсолютного жаху, що застигла на ньому, — і захисна оболонка навколо Гарріних думок луснула.

Як він міг не подумати про це, як він міг не усвідомлювати…​

Десь на фоні хтось уже плакав, але загалом в залі було дуже тихо.

 — Шейла, Флора і Гестія Керроу. Втратили обох батьків минулої ночі. Серед тих, хто втратив батька, — Роберт Джаґсон, Етан Джаґсон, Сара Джаґсон, Майкл Макнейр, Райлі та Ренді Руквуди, Лілі Лу, Саша Спроч. Деніел Ґібсон, Джейсон Ґрос. Елсі Амброуз…​

А може Луціус зрозумів, може йому стало розуму залишитись осторонь, можливо він зрозумів, що саме Волдеморт атакував Драко…​

 — …​Теодор Нот. Вінсент Креб. Ґреґорі Ґойл. Драко Мелфой. Це весь список.

Один з учнів за ґрифіндорським столом видав єдине ура, а його сусідка одразу ж дала йому такого стусана, від якого маґл би втратив пару зубів.

 — Знімаю тридцять балів з Ґрифіндору, покарання на перший місяць наступного року, — голос професорки Макґонеґел був твердим, ним можна було розбивати каміння.

 — Брехня! — верескнув високий слизеринець, зірвався на рівні. — Брехня! Брехня! Темний Лорд повернеться, він, він навчить вас всіх, що значить…​

 — Містере Джаґсон, — втрутився Северус Снейп. Його голос теж тремтів. Це було так не схоже на викладача з настійок; він говорив тихо, але слизеринець одразу замовк. — Роберте. Темний Лорд убив твого батька.

Роберт Джаґсон заволав від люті, розвернуся і хотів вибігти з кімнати, а Драко Мелфой зігнувся, просів, як будинок, що от-от впаде, і почав видавати якісь звуки, що їх ніхто не чув через загальний галас, що здійнявся якраз в цей момент.

Гаррі почав підводитись з лави, але зупинився.

Що ти скажеш Драко тобі нема що сказати Драко ти не можеш піти зараз туди і вдавати з себе його друга

ти хочеш все виправити ти хочеш все виправити тільки ти не можеш це неможливо неможливо виправити те що ти з ним зробив і те що ти зробив з Вінсентом і Ґреґорі і Теодором

Світ завертівся навколо Гаррі, він ледь бачив, як Падма Патіл встала і рушила до слизеринського столу і Драко, чи Шеймуса, що пішов до Теодора.

І, позаяк Гаррі прочитав всю татову колекцію наукової фантастики і фентезі, позаяк він прочитав був із сотню таких сцен з іншими протагоністами, в голові його постав образ Дикозора Муді, пошрамованого Аластора. І образ Дикозора Муді заговорив до нього тим самим голосом, що він ним звертався до Албуса Дамблдора в показаному Гаррі спогаді. Він казав, що смертежери ж наставили на Гаррі свої палички, що вони добровільно були обрали Мітку, вже були винні в таких безмежних гріхах, що Гаррі собі й уявити не міг, що вони втратили право на деонтологічний захист хорошої людини і самі зробили з себе мішень на той випадок, якщо з’явиться достойна причина пожертвувати їхнім життям. Казав, що це було необхідно, щоб врятувати батьків Гаррі, які нічим не завинили, від тортур та Азкабану, що це було необхідно, щоб врятувати світ від Волдеморта. Казав, що навіть звичайні аврори і судді часто змушені робити речі етично значно сумнівніші за вбивство кривавих поплічників Волдеморта, що тримають тебе на мушці своїх паличок, — коли приймають певні рішення у своїй роботі; сумнівні, але так само необхідні для суспільства. Казав, що якщо неправильно чинити так, як зробив був Гаррі, тоді суспільство людських істот взагалі не може існувати. Зрештою, казав, що ніхто при своєму розумі не звинувачував би Гаррі за те, що він зробив, Невіл не звинувачував би його, професорка Макґонеґел не звинувачувала б його, Дамблдор не звинувачував би його, і навіть Герміона скаже, що він все зробив правильно, щойно все дізнається.

І все сказане було правдою.

Так само як і те, що якась частина свідомості Гаррі дійшла висновку, що знищення політичних еліт, пов’язаних з ідеями чистоти крові, значно полегшить подальшу перебудову чаклунської Британії. Це було не найважливіше з його міркувань, і все ж таки він встиг прорахувати це за якусь мить, що в нього була; обміркував довгострокові наслідки, чи не будуть вони катастрофічними, і вирішив, що все в принципі буде гаразд. І в рамках цієї перевірки він випустив з голови, що у смертжерів є діти, що вчаться в Гоґвортсі, і що один зі смертежерів виконує також роль батька Драко. Це нічого б не змінило. Це б геть нічого не змінило. Але саме такі розрахунки виконав мозок Гаррі за ці секунди, що в нього були.

Принаймні, якщо нащадки смертежерів будуть у якійсь фінансовій скруті, він може легко допомогти. Трансфігурація золота, використання Каменя, щоб зробити трансфігурацію сталою…​ звісно, якщо створення завеликої кількості золота стане на заваді загальному економічному розвитку чаклунської Британії, чи викличе непорозуміння з ґоблінами, що не знаються на ринковому монетаризмі…​ І навіть так Гаррі може продавати деякі корисні послуги…​

З думок Гаррі було зірвано ще один шар захисної тканини.

 — Видається імовірним, — Мінерва заговорила, тихо, але її голос прорізався крізь всі інші звуки, — що деякі з наших учнів минулої ночі втратили своїх офіційних опікунів. Якщо хтось із вас залишиться під опікунством Гоґвортсу, я хочу, щоб ви знали — я з усією відповідальністю ставлюся до цих обов’язків. Ви отримаєте усі можливі привілеї. Ваш родинний рахунок буде під чесним і ефективним керуванням. Я ставитимусь до кожного з вас так, як ставилася би до власних дітей, — і захищатиму вас так само, як захищала би власних дітей, ні більше, ні менше. Я сподіваюсь, це зрозуміло всім у Гоґвортсі.

Учні швидко закивали головами.

 — Добре, — сказала Мінерва. Її голос знову стих. — Тоді лишилося зробити ще одну річ.

З виглядом сумним і урочистим, з бічного входу виступила професорка Сіністра. Вона була вдягнена в білу мантію, замість звичайної коричневої, а замість традиційного відьомського капелюха в неї на голові був якийсь квадратний, здебільшого вицвілий до сірого кольору.

В руках професорка Сіністра тримала Сортувальний капелюх.

Так, ніби виконуючи церемонію, незмінну протягом сторіч, Аврора Сіністра схилила голову перед Мінервою Макґонеґел і двома руками простягнула їй Сортувальний капелюх.

Мінерва Макґонеґел взяла Сортувальний капелюх з рук Сінстри й одягла собі на голову.

Запала тиша.

"ДИРЕКТОРКА!"

 — Позаяк Албус Дамблдор не загинув, — сказала Мінерва так тихо, що учням довелося напружити слух, щоб почути, — позаяк ми лише втратили його, я приймаю посаду виконувачки обов’язків директора тільки…​ лише до повернення Дамблдора.

Пронизливий крик розірвав Велику Залу — з’явився Фоукс, проплив над усіма чотирма столами, заламав повільний віраж. Він пройшов над кожним зі столів, мугикуючи собі під дзьоб по-пташиному таку собі пісню абсолютної вірності, що витримає будь-який людський вогонь. «Чекай, — ніби проступало в цій пісні, — чекай його повернення, і не зраджуй собі».

Фоукс зробив три кола над Мінервою Макґонеґел, торкаючись її кінчиками крил, а вона почала плакати; тоді птах вилетів з вікна нагорі і зникнув.

Розділ 118. Варте захисту: професор Квірел

Проміння сонця лилося на моріжок Шотландії, віддзеркалювалося білими іскрами від кожної краплини роси чи від листя, коли ті були під відповідним кутом. Гарна погода для похорону.

Гаррі відмовився був взяти надгробне слово. Він відмовився був уже вдруге. Професор Флитвік просив його про це кілька тижнів тому у травні, щоб Гаррі вистачило часу написати промову заздалегідь, але і тоді Гаррі відмовився.

Тому це довелося робити шестикласнику з Ґрифіндору — Оліверу Габриці, що посідав четверте місце за кількістю балів Квірела серед всіх учнів, і який був генералом війська. Сімнадцятирічний хлопець був високим, і не дуже гарним в чорній мантії. Замість червоної краватки він одягнув пурпурову, як іноді робив професор Квірел.

Враховуючи обставини, він говорив експромтом. Заготовлені раніше промови були відкинуті. Олівер Габрика тримав пергамент у лівій руці, але зовсім не заглядав у нього.

 — Професор Квірел важко хворів, — високий хлопець тремтячим голосом розбивав тишу, в якій лише зрідка лунало притлумлене схлипування. — Гадаю, якби професор міг битися на повну силу, Відомо-Кому було б нелегко його подолати, а то й взагалі не вдалося. Кажуть, Девід Монро був єдиним, кого Відомо-Хто боявся в часи розквіту, але…​ — голос Олівера урвався, — професор Квірел був не в силі, він важко хворів. Він навіть заледве ходив самостійно. Але все одно пішов проти Темного Лорда, сам-один.

Він витримав паузу, доки учні плакали.

Олівер витер сльози рукавом і заговорив знову:

 — Ми точно не знаємо, що сталося. Я уявляю, як Темний Лорд сміявся з нього. Можливо, кепкував з нього, викликаючи на двобій, коли той не міг навіть підвестися. Проте тепер він не сміється, га.

Учні почали енергійно кивати, всі, кого бачив Гаррі, — від ґрифіндорців до слизеринців.

 — Можливо, Темний Лорд знав, як вилікувати професора Квірела, адже Відомо-Хто і сам повернувся з мертвих. Можливо, він запропонував професорові Квірелу життя в обмін на його службу. Професор Квірел посміхнувся й відповів Темному Лордові, що час зіграти в гру «Хто найнебезпечніший чарівник у світі».

Не знаєш — не вигадуй. Але Гаррі промовчав. Волдеморт міг це спробувати, а професор Квірел міг так відповісти.

 — І вони розповідають не все, — вів далі Олівер. — Проте ми можемо здогадатися, що сталося далі. Ми всі знаємо, що Герміона Ґрейнджер, одна з найкращих учениць професора Квірела, була вбита тролем цього року. Скоріш за все, це справа рук Темного Лорда, як і той випадок із чарами охолодження крові, Професор Квірел знав, що за цим стоїть Темний Лорд, і тому викрав тіло міс Ґрейнджер та зберіг його.

Тут Гаррі не було на що скаржитися.

 — Тоді професор Квірел зустрівся з Темним Лордом особисто. І Темний Лорд убив професора Квірела. А Герміона Ґрейнджер повернулася до живих. Кажуть, що вона тепер жива і ціла, і, можливо, навіть більше. Коли Темний Лорд спробував схопити її, від нього лишилися лише обпалена мантія та руки навколо її шиї. Як Гаррі Поттер був врятований від смертельного прокляття самопожертвою і любов’ю його матері, так готовність професора Квірела битися з Темним Лордом сам-на-сам викликала дух Герміони Ґрейнджер повернутися звідти, де вона була…​ — голос Олівера обірвався.

 — Не зовсім так, — сиплий голос Гаррі пролунав з першого ряду. Він мусив щось сказати зараз, доки все не вийшло з-під контролю. Якщо досі не вийшло. — Девід Монро був могутнім чаклуном. Ніхто, окрім мене та нього навіть не знав, наскільки. Сумніваюся, що можна когось повернути з мертвих просто власною жертвою. Не намагайтеся це повторити.

Яка гарна історія. Вона мала б бути правдою. Вона мала б бути правдою.

 — Я мало знаю про людину, якою насправді був професор, — сказав Олівер Габрика, коли опанував себе. — Я лише знаю, що він не був щасливим. Йому ніколи не вдавалося створити патронуса.

Сльози знов почали збиратися в очах Гаррі. Це було нечесно, це було неправильно, Волдеморт убив стількох людей, він мав померти разом зі своїми послідовниками, він не заслуговував на особливе ставлення. Але це не була слабкість Гаррі, це через горокракси Волдеморта не можна просто вбити. Тому Гаррі міг визнати, що він радів, щиро радів через те, що професор Квірел не зник повністю.

 — Але я знаю, — сказав Олівер, сльози блищали на його щоках, — професор Квірел щасливий, де б він тепер не був.

Маленький смарагд на лівій руці Гаррі яскраво відблискував ранкове сонячне світло.

Не рай, не якісь далекі зірки, не інше місце, а ліпшу особистість покажу я вам, колись покажу вам, як бути щасливим…​

Високий хлопець опустив погляд на пергамент у руці, вперше підглянувши туди.

 — Професор Квірел, — провадив він далі, голос його набув упевненості та твердості, — точно був найкращим професором бойової магії з усіх, що викладали в Гоґвортсі. Салазар Слизерин не міг бути й в половину таким хорошим учителем, хай які закляття він знав. Професор Квірел на початку року сказав нам, що те, чому він нас навчає, завжди буде непохитним підґрунтям для нашого мистецтва захисту. І так і буде. Назавжди. Ми вчитимемо цьому нових учнів наступного року, незалежно від того, хто буде викладачем. Старші учні навчатимуть молодших. Це — відповідь на прокляття, що накладене на посаду викладача захисту. Ми не сидітимемо на місці, очікуючи, доки нас навчать. І ми простежимо, щоб знання, надані професором Квірелом, не були забуті в стінах Гоґвортсу ніколи.

Гаррі подивився на місце, де професорка…​ ні, директорка Макґонеґел сиділа, і побачив, як вона тихо кивала, з сумним і суворим, водночас гордим виглядом.

 — Нам ще не дозволили побачити міс Ґрейнджер, — сказав Олівер. Його голос затремтів. — Дівчинка-Що-Ожила. Але я завжди згадуватиму професора із захисту, коли бачитиму її. Його жертва живе в ній, як його знання живуть у нас, — Олівер поглянув на місце, де сидів Гаррі, потім знов зазирнув у пергамент. — За професора Квірела, найкращого зі слизеринців, на якого мають рівнятися інші слизеринці! Трикратне ура!

 — Ура! Ура! Ура!

Жоден не промовчав, ніхто з тих, кого бачив Гаррі.

Розділ 119. Варте захисту: Албус Дамблдор

Гаррі стояв перед гаргуйлями, що стерегли кабінет директора…​ тобто директорки. Його викликала була професорка Сіністра й сказала, що виникла критична ситуація. Але брама не відчинялася.

Дослідження показали були, що Камінь здатен перетворювати трансфігурацію на сталий стан кожні три хвилини й пʼятдесят чотири секунди, незалежно від розміру трансфігурованого обʼєкта. Лише раз Гаррі, коли тримав філософський камінь проти світла свого найпотужнішого ліхтарика в темній комірчині, він помітив крихітні точки всередині шматка багряного скла. Та Гаррі не зміг їх побачити вдруге, тож не знав, чи не примарилося йому. Гаррі не зміг виявити в Камені жодних інших сил, а також Камінь не відповідав на ментальні команди.

Гаррі дав собі час до завтрашнього півдня на те, щоб вигадати, як використовувати Камінь таким чином, щоб його не викрав хтось інший, і він старався не думати про те, що й далі відбувається, що завжди відбувається тим часом.

За десять хвилин підійшла Мінерва Макґонеґел, вона швидко крокувала. В руках вона несла величезний стос паперів, на голові в неї досі був Сортувальний Капелюх.

Гаргуйлі, після короткого звуку шліфування каменю, низько їй вклонилися.

 — Новий пароль — «швидкоплинність», — сказала Мінерва гаргуйлям, і вони відступили. — Перепрошую, містере Поттер, мене затримали…​

 — Розумію.

Мінерва стала на спіральні сходи й почала підійматися вгору, а не просто чекала, доки сходи її піднімуть. Гаррі йшов слідом.

 — У нас зустріч з Амелією Боунз — директоркою Відділу Дотримання Магічних Законів, з Аластаром Муді, з яким ти вже знайомий, та з Бартеміусом Кравчем — директором департаменту міжнародної магічної співпраці, — проінформувала його Мінерва, доки підіймалася. — Вони такі ж спадкоємці Дамблдора, як і ми з вами.

 — Як…​ як справи в Герміони? — в Гаррі не було можливості спитати про це раніше.

 — Філіус каже, що вона доволі шокована, що, гадаю, очікувано. Вона питала, де ти був, їй сказали, що на грі з квідичу, вона спитала, де ти був насправді й відмовилася будь-кому розповідати про те, що сталося, доки їй не дозволять з тобою порозмовляти. Її направили до лікарні Святого Мунґо, де, — тепер голос директорки набув легкого збентеження, — стандартні діагностичні чари виявили, що міс Ґрейнджер — здоровий єдиноріг у чудовому фізичному стані крім того, що її гриву треба розчесати. Чари, що виявляють активну магію, щоразу показували, що вона в процесі трансформації в іншу форму. Один невимовник, доки Філіус його не…​ ем…​ прибрав…​ застосував деякі закляття, яких він не мав знати, і проголосив, що з душею Герміони все добре, тільки вона десь в кілометрі від її тіла. Наразі старші цілителі здалися. Зараз вона сама в камері з пацюками й мухами…​

 — Вона де?

 — Перепрошую, містере Поттер, це жаргон трансфігурації. Міс Ґрейнджер в ізольованій кімнаті, в якій стоїть клітка з ручними пацюками й коробка з мухами, у яких протягом дня зʼявиться потомство. Логічний висновок: хай яке диво призвело до її воскресіння, в результаті залишилося випромінювання, що псує результати всіх чарів цілителів. Але якщо з новим поколінням пацюків та мух все буде гаразд, міс Ґрейнджер буде визнано безпечною, і вона зможе повернутися в Гоґвортс завтра вранці.

Гаррі досі не знав…​ гадки не мав, як Герміона відреагує на те, що її воскресили, особливо саме за таких обставин. Він був майже певен, що вона не почне кричати, ніби він вчинив неправильно. Це було просто хибне стереотипне сприйняття Герміони. Коли Гаррі вигадував цю історію прикриття, він був безперечно виснажений, не мав можливості все спокійно обміркувати, і Герміона, напевно, зрозуміє це. Але він не міг уявити, що вона з цього приводу думатиме…​

 — Цікаво, як почувається міс Ґрейнджер з приводу того, що вона теж перемогла Відомо-Кого, — у задумі промовила Мінерва, збираючись рухомими сходами достатньо швидко, щоб Гаррі було важко дихати, витримуючи цей темп. — І тепер всі вірять в різноманітні нісенітниці про неї.

 — Ви про те, що вона завжди вважала себе звичайною ученицею-генієм, а тепер купа людей вважають її Дівчинкою-Що-Ожила та хочуть потиснути їй руку? — спитав Гаррі. Хоча вона навіть не памʼятає, щоб вона щось для цього зробила. Хоча це була робота іншого й пожертви інших людей, а вдячні їй. Хоча вона не відчуває, що зробила щось гідне такого ставлення інших, і не певна, чи зможе відповідати уявленню інших про себе. — Це ж треба, навіть не уявляю, як це, бути в такій ситуації.

Можливо, не треба було так з нею вчиняти. Але людям треба було датищось, у що вони могли повірити, інакше хто його знає, що б вони вигадали. Почуватися винним у цьому — нерозумно. Гадаю.

Вони піднялися до верху сходів, зайшли в кабінет з десятками дивних обʼєктів, що стояли перед величезним столом з вражаючим троном за ним.

Мінерва злегка торкнулася одного з цих обʼєктів — із золотими дригальцями, ненадовго заплющила очі. Тоді вона зняла Сортувальний Капелюх та повісила його на гачок вішалки для капелюхів поряд з трьома лівими капцями. Вона трансфігурувала вражаючий трон на просте мʼяке крісло, а величезний стіл на простий круглий, навколо якого здійнялися ще чотири крісла.

Гаррі спостерігав за цим з дивним пекучим відчуттям у горлі. Він розумів, хоча жоден з них нічого не казав, що мала бути якась церемонія зміни стільців, зміни стола. Якась серйозна церемонія для випадку, коли директорка вперше заходить у свій кабінет. Та невідомо чому часу на це не було, і Мінерва Макґонеґел відкинула це заради швидкості.

Помах палички Мінерви запалив вогнище в каміні, не встигла вона й сісти на стілець, що раніше належав був Дамблдорові.

Гаррі тихо сів в одне з крісел за столом ліворуч від Мінерви.

Майже одразу вогонь флу запалахкотів смарагдовим полумʼям, і звідти вихором вирвався Аластор Муді з піднятою паличкою, він миттю оглянув усю кімнату, направив паличку прямо на Гаррі й сказав:

 — Авада Кедавра.

Це сталося так швидко, так зненацька, що Гаррі навіть наполовину не здійняв паличку, коли Аластор Муді договорив.

 — Просто перевіряю, — сказав Аластор директорці, що вже направила власну паличку на Аластора, вона розкрила рота, ніби хотіла щось сказати, та не знаходила слів. — Волді спробував би ухилитися, якби вчора заволодів тілом хлопця.

Гаррі вирішив був у ту мить спробувати безмовно викликати срібне сяйво патронуса, та паличка не була на лінії перехоплення — навіть близько.

Ну, якщо я здавався собі невразливим раніше, то з цим усе. Який цінний життєвий урок, містере Муді.

Тоді вогонь флу знову спалахнув зеленим та виплюнув найстарішу, найсуворішу, найжорсткішу відьму з усіх, що бачив Гаррі, — ніби вʼялена яловичина набула людської форми. Стара відьма не тримала палички в руці, та вона випромінювала таку владу, що була сильнішою та суворішою за Дамблдорову.

 — Це директорка Амелія Боунз, містере Поттер, — представила директорка Макґонеґел, що вже оговталася. — Ми досі чекаємо на директора Кравча…​

 — Труп молодшого Барті Кравча розпізнали серед мертвих смертежерів, — без жодного вступу сказала стара відьма, доки підходила до крісел. — Це для нас було несподіванкою, боюся, Бартеміус у розпачі з обох причин. Його з нами сьогодні не буде.

Гаррі стримав здригання.

Амелія Боунз сіла в крісло праворуч від Муді.

 — Директорко Макґонеґел, — сказала старша відьма без сумнівів та пауз, — Дамблдор тимчасово залишив мені Незламну лінію Мерліна, та вона не відповідає мені. Чарверсуд потребує надійного Головного мага негайно. Справи в Британії за крок від хаосу. Я маю зараз же знати, що зробив Дамблдор!

 — Дідько, — промурмотів Муді. Його дике око безперестанно крутилося. — Це недобре, зовсім недобре.

 — Так, ну, — доволі стривожено почала Мінерва Макґонеґел. — Я не можу сказати напевно. Албус…​ ну, він безсумнівно здогадувався, що може не пережити цієї війни. Та я не думаю, що він очікував, що міс Ґрейнджер повернеться з мертвих та вбʼє Волдеморта за кілька годин. Гадаю, Албус цього зовсім не очікував. Я не знаю, що тепер буде з його спадщиною…​

Амелія Боунз напівпідвелася з крісла:

 — Ви хочете сказати, що ця дівчина Ґрейнджер могла успадкувати Незламну лінію Мерліна? Це катастрофа! Їй дванадцять, вона не перевірена…​ звісно Албус не міг бути настільки безвідповідальним, щоб залишити Лінію будь-кому, хто переможе Волдеморта, не знаючи, кому саме він її лишає.

 — Ну, якщо відверто, — сказала Мінерва. Її пальці вирівняли папери, які вона з собою взяла, і тепер вона поклала руки на стіл. — Албус гадав був, що він знає, хто переможе Волдеморта. Про це було пророцтво, перевірене пророцтво, що тепер, видається, порушене чи…​ я не знаю, мадам Боунз! У мене є лист для містера Поттера, який я маю йому віддати в разі смерті Албуса чи іншої причини його втрати, і ще один лист, який, за словами Албуса, містер Поттер зможе розгорнути лише після того, як він переможе Волдеморта. Я не знаю, що тепер станеться з цим листом. Можливо, міс Ґрейнджер зможе розгорнути його, а може його ніколи не буде прочитано…​

 — Стривайте, — сказав Дикозор Муді. Він дістав зі своєї мантії довгу паличку з сірими ґулями, яку Гаррі одразу впізнав. Це була Дамблдорова паличка — не схожа ані формою, ані стилем на будь-яку іншу паличку в Гоґвортсі. Муді поклав паличку на стіл. — Тут поки зупинімося. Албус залишив і мені кілька власних інструкцій. Візьми цю паличку, хлопче.

Гаррі завагався, він міркував.

Албус Дамблдор пожертвував собою заради мене. Він довіряв Муді. Напевно, це не пастка.

Гаррі потягнувся за паличкою.

Та підстрибнула й пролетіла над столом до його руки. Щойно пальці Гаррі торкнулися її, він ніби почув пісню — пеан славі й битві відлунював у його розумі. Хвиля білого вогню здійнялася з ручки до дерева, що далі, то сильніша, і зрештою вибухнула чималим вихором іскор. Від дерева пашіло відчуттям сили й стриманої небезпеки, ніби це був вовк на привʼязі.

Також Гаррі відчував у ній чималий скептицизм, ніби паличка мала свідомість й диву давалася, як це вона могла опинитися в руках першокласника Гоґвортсу.

 — Ага, — відповів на спантеличені погляди Дикозор Муді. — Тож це не міс Ґрейнджер перемогла Волді. Я й на мить не повірив у ту історію.

 — Що, — без емоцій кинула Амелія Боунз.

Дикозор Муді з повагою їй кивнув:

 — Албус сказав, що ця паличка перейде до того, хто переміг її попереднього власника. Він забрав її в старого Ґрінді, так. Тоді Волді вчора переміг Албуса. Є потреба пояснювати далі, Амеліє?

Амелія Боунз втупилася в Гаррі, роззявивши рота.

 — Все могло бути й не так, — сказав Гаррі. Він здолав напад страшенної провини. — Тобто Волдеморт використав мене як заручника, бо я…​ я був ідіотом, і Дамблдор пожертвував собою, щоб врятувати мене, можливо, паличка вважає, що таким чином я переміг Дамблдора. Ем, втім, я переміг Волдеморта. Позбувся його. Але, гадаю, буде ліпше, якщо ніхто не знатиме, що я там був.

Біп. Цок. Жух. Дзінь. Пух.

 — Це мало бути зовсім непросто, — сказав Дикозор. Чоловік у шрамах низько схилив голову у жесті глибинної поваги. — Не картай себе за те, що втратив Албуса, Девіда та Фламеля, синку, хай яким ідіотом ти був. Зрештою, ти переміг. Всі ми разом цього так і не змогли зробити. Просто перевіряю, синку: ви з Девідом також знищили горокракс Волді? І ти певен, що він був справжній?

Гаррі завагався, він почав оцінювати ймовірні наслідки довіри, ймовірні катастрофи через мовчання, а тоді похитав головою у відповідь. Він усе одно планував був повідомити принаймні Макґонеґел про те, що тепер перебувало в стінах її школи.

 — У Волдеморта було…​ насправді доволі багато горокраксів. Тож натомість я забуттятнув майже всі його спогади, а тоді трансфігурував його на це, — Гаррі підвів руку й без зайвих слів вказав на смарагд на персні.

Хлюп. Білім. Хлюп. Хлюп.

 — Ха, — вимовив Муді, спершись на спинку крісла. — Ми з Мінервою накладемо певні обереги й чари на цей твій перстень, синку, якщо ти не проти. Просто на випадок, якщо ти забудеш якось підтримати трансфігурацію. І ніколи більше не полюй на чорних чаклунів — просто живи тихим мирним життям, — пошрамований чоловік дістав хустинку й витер краплі поту з чола. — Але молодець, хлопче, ви обидва з Девідом молодці, хай земля йому буде пухом. Я так розумію, це була його ідея? Молодці, ще раз кажу.

 — І справді, — сказала Амелія Боунз, що вже відновила рівновагу. — Ми всі в неймовірному боргу перед вами обома й шалено вам вдячні. Та мушу наголосити, що в нас є невідкладні справи щодо Незламної лінії Мерліна.

 — Гадаю, — повільно почала Мінерва Макґонеґел, — найліпше передати листи Албуса містерові Поттеру просто зараз.

Нагорі її стосу паперів тепер лежав конверт з пергаменту та запечатаний сірою стрічкою скручений сувій.

Спочатку директорка дала Гаррі конверт, і Гаррі його відкрив.

* * *

Якщо ти читаєш це, Гаррі Поттере, то я пав від руки Волдеморта, і тепер ти очолюєш наш похід.

Хоч це й може здивувати тебе, саме такого кінця для себе я й бажав. Бо коли я пишу ці рядки, досі існує можливість, що я сам здолаю Волдеморта. А тоді, з часом, я сам перетворюся на темряву, яку ти муситимеш перемогти, щоб отримати повноту своєї сили. Бо було сказано колись, що тобі, можливо, доведеться підняти руку на свого наставника, на того, хто тебе створив, на того, кого ти любив. Сказано було, що ти можеш призвести до моєї поразки. Якщо ти читаєш це, такому майбутньому не судилося стати дійсністю, і я щиро радію цьому.

Але навіть зважаючи на це, Гаррі, я б не бажав тобі такого — бою з Волдемортом сам-на-сам. Я пишу це, заприсягнувши оберігати тебе, доки зможу, хай чого це мені коштуватиме. Та якщо мені це не вдалося, знай, що я егоїстично з цього радію.

Тепер, коли мене не стало, ніхто не здатен протистояти Волдемортові на рівних, крім тебе. Страхітлива й довга тінь паде на Британію, чимало людей страждатимуть та помруть. Тінь не зникне, доки ти не знищиш її джерело, не зітреш серце цієї темряви. Яким чином ти це зробиш, я не знаю. Як Волдеморт не відає твоєї сили, так і я не відаю її. Ти маєш сам знайти всередині себе цю силу, маєш навчитися нею володіти, маєш стати останнім суддею Волдемортові, і благаю тебе, не припустися помилки — не виказуй йому милосердя.

Мою паличку, яку я лишаю для тебе на збереження Муді, не можна використовувати проти Волдеморта. Бо коли господаря цієї палички долають, вона переходить до переможця. Коли переможеш його, тоді паличка справді підкориться твоїй руці. Та якщо ти спробуєш направити її проти Волдеморта перед тим, вона без сумніву зрадить тебе. Не дозволяй Волдемортові заволодіти цією паличкою за жодних обставин. Я б радив взагалі нею не користуватися, та цей пристрій має величезну силу, можливо, за якоїсь крайньої потреби вона стане тобі в пригоді. Та якщо ти наважишся скористатися нею, пильнуй, бо вона старатиметься тебе обманути.

За моєї відсутності Чарверсуд безсумнівно перейде до рук Мелфоя. Незламну лінію Мерліна я передаю тобі, а Амелія буде твоїм регентом, доки ти не станеш повнолітнім чи набудеш сили. Та вона не зможе довго протистояти Мелфоєві, коли мене не буде, а Волдеморт знову почне йому давати поради. Гадаю, невдовзі паде й Міністерство, і Гоґвортс лишиться останньою фортецею. Ключі Гоґвортсу я лишаю Мінерві, але ти принц замку, і вона допоможе тобі чим зможе.

Аластор тепер очолює Орден Фенікса. Дослуха́йся до його слів — і до порад, і до особистих думок. Ледь не найбільше у своєму житті я жалкую, що не почав дослухатися до Аластора раніше.

Я не маю сумнівів, що зрештою ти переможеш Волдеморта.

Бо це буде лише початком твоєї долі. У цьому я теж певен.

Коли ти переможеш Волдеморта, коли врятуєш цю країну, ось тоді, сподіваюся, ти розпочнеш втілювати справжній сенс свого життя.

Тож поспішай.

Щиро твій після смерті (чи що там зі мною сталося),

Дамблдор.

P.S. Паролі: «ціна фенікса», «доля фенікса» та «яйце фенікса», треба промовляти в моєму офісі. Мінерва може пересунути ці кімнати туди, де тобі буде зручніше.

* * *

Гаррі згорнув пергамент та поклав його назад до конверта. Задумливо насупившись, він прийняв з рук директорки сувій з сірою стрічкою. Коли Гаррі торкнувся стрічки довгою сірою паличкою, та одразу відпала, Гаррі розгорнув сувій та прочитав його.

* * *

Любий Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес:

Якщо ти це читаєш, ти переміг Волдеморта.

Вітаю тебе з цим.

Сподіваюся, в тебе був час відсвяткувати перед тим, як ти розгорнув цей сувій, бо новини в ньому не радісні.

Під час Першої Чаклунської Війни був час, коли я зрозумів, що Волдеморт перемагає, що невдовзі він прибере до рук усе.

У цьому тяжкому становищі я пішов до відділу таємниць та задіяв пароль, що його ніколи не вимовляли впродовж існування Незламної лінії Мерліна. Вдався до заборонених, та не абсолютно заборонених заходів.

Я прослухав всі й кожне записане пророцтво.

Так я довідався, що в мене є проблеми куди серйозніші за Волдеморта.

Від певних провидців та віщунів чувся дедалі міцніший хор передбачень, що цьому світові судилася руйнація.

І ти, Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Верерс — один з тих, кому пророковано знищити цей світ.

Я мав би запобігти твоїй лінії можливості, не дати тобі навіть народитися, як я вчинив з усіма іншими можливостями, про які я дізнався в той день страшного одкровення.

Та в твоєму випадку, Гаррі, і лише в твоєму випадку, у твоєму пророкованому апокаліпсисі були лазівки, хоч і дуже вузенькі лазівки.

Завжди «він скінчить світ», а не «він скінчить життя».

Хоч і було сказано, що ти розірвеш на шматки навіть світила в небесах, ніде не сказано, що ти розірвеш на шматки людей.

Тож, коли стало очевидно, що цьому світові не вцілити, я поставив буквально все на тебе, Гаррі Джеймсе Поттер-Еванс-Веррес. Не було жодного пророцтва про те, як світ може бути врятований, тож я знайшов пророцтва про таку руйнацію, що в ній я вбачав лазівки. І я виконав дивні й складні умови, щоб ці пророцтва здійснилися. Я зробив так, щоб Волдеморт дізнався про одне з цих пророцтв, хоча (як я й боявся), це призвело до смерті твоїх батьків та зробило тебе тим, хто ти є. Я написав дивний натяк у підручнику із зіль твоєї матері, хоча гадки не мав, навіщо. Як виявилося, це підказало Лілі як допомогти сестрі, і таким чином ти отримав щиру любов Петунії Еванс. Я невидимим прокрався до твоєї спальні в Оксфорді й влаштував, щоб ти отримував зілля, яке дають учням з часоворотом, і цикл твого сну подовжився на дві години. Коли тобі було шість років, я розбив камінь на твоєму підвіконні — досі зеленого поняття не маю, навіщо.

Усе це заради відчайдушної надії, що ти можеш провести нас крізь цю бурю, якимось чином скінчити цей світ, і втім вивести з нього людей живими.

Тепер, коли ти склав свій перший іспит — переміг Волдеморта, — я передаю тобі все, усі засоби, які тільки можу. Незламну лінію Мерліна, керівництво Орденом Фенікса, усі свої статки й скарби, одну зі смертельних реліквій — бузинову паличку, вірність тих моїх друзів, що можуть дослу́хатися до моїх порад. Я залишив Гоґвортс під керівництвом Мінерви, бо, гадаю, в тебе не буде на це часу, та якщо ти забажаєш, вона тобі його віддасть.

Лише одне я тобі не надам — це пророцтва. Щойно я зникну, їх буде знищено, і жодне нове пророцтво не буде записане, бо було сказано, що ти не маєш їх знати. Якщо тебе це дратує, повір мені: навіть твоєї кмітливості не стане, щоб збагнути, якого роздратування ти уникнув. Я помру чи якимось іншим чином стану для тебе недоступний (пророцтва, звісно, висловлюються нечітко), так і не дізнавшись, що насправді криється в майбутньому, чи навіть чому я маю вчиняти так, як вчиняю. Всі ці пророцтва — зашифроване божевілля, і тобі пощастило, що ти їх позбувся.

На шаховій дошці є лише один король.

Лише одна безцінна фігура.

І ця фігура — не світ, а люди світу — чарівники й маґли, ґобліни й ельфи-домовики, і всі інші.

Доки живе якась частка нашого роду, ця фігура ще грає, хоч зіркам у небесах і не жити.

Якщо цю фігуру втрачено, гра спиняється.

Знай цінність усіх інших фігур і грай так, щоб виграти.

Албус

* * *

Гаррі довго тримав сувій пергаменту, витріщившись у ніщо.

Отже.

Подеколи фраза «це все пояснює» насправді не здавалася доречною, і все ж таки, це все пояснювало.

Гаррі неуважно скрутив сувій у кулаці та витріщався в ніщо далі.

 — Що там написано? — спитала Амелія Боунз.

 — Це лист-зізнання, — відповів Гаррі. — Виявляється, це Дамблдор убив мій хатній камінь.

 — Зараз не час для жартів! — гримнула старша відьма. — Тобі справді належить Незламна лінія Мерліна?

 — Так, — неуважно відповів Гаррі, він розмірковував про інше, і за будь-якою обʼєктивною оцінкою це інше було значно важливішим.

Стара відьма сиділа в кріслі майже нерухомо. Вона повернула голову й зустрілася поглядом з Мінервою Макґонеґел.

Тим часом мозок Гаррі, що зважував забагато різних можливостей в надто багатьох періодах часу, включно з буквально мільярдами років та процедурами розбору зірок, оголосив когнітивний дефолт та почав спочатку. Гаразд, що я маю зробитиспершу, щоб врятувати світ…​ ні, поставмо задачу навіть локальніше: що я маю зробитисьогодні…​ ну, крім того, що треба розібратися, що робити, і краще не відкладати на потім огляд того, що Дамблдор залишив мені в кімнаті «яйце фенікса».

Гаррі відвів очі від скрученого пергаменту та поглянув на професорку…​ на директорку Макґонеґел, на Дикозора Муді та на жорстку з виду стару відьму, ніби бачив їх вперше. Хоча, він і справді бачив Амелію Боунз майже вперше.

Амелія Боунз, голова Відділу Дотримання Магічних Законів, що її Албус Дамблдор вважав був гідною очолити Чарверсуд, принаймні тимчасово. Її допомога може виявитися неоціненною, можливо, потрібною для…​ для того, що чекало Гаррі попереду. Дамблдор вибрав її, а він читав пророцтва, яких не бачив Гаррі.

Амелія Боунз, що гадала була, що її призначили регентом Незламної лінії Мерліна та зробили наступним Головним магом, а натомість виявила, що це все дісталося, як видається, одинадцятирічному хлопчикові.

А зараз ти, пролунав у його голові голос гафелпафця, зараз ти будеш ввічливим. Ти не будеш, як зазвичай, клятим ідіотом. Бо доля світу може залежати від цього. Може й не залежати. Ми цього навіть не знаємо.

 — Мені неймовірно шкода щодо всього цього, — сказав Гаррі Поттер та замовчав, щоб побачити, яку реакцію викличе це ввічливе твердження, якщо якусь викличе.

 — Мінерва ніби вважає, — сказала стара відьма, — що ти не образишся на щирі слова.

Гаррі кивнув. Його внутрішній рейвенкловець хотів наголосити на тому, що це не стосується ситуації, коли тебе явно поливають брудом і водночас голосять, ніби ти не сприймаєш критику, та гафелпафець заветував. Хай що вона хоче сказати, Гаррі це вислухає.

 — Не хочеться казати погане про померлих, — сказала стара відьма. — Але з незапамʼятних часів Незламна лінія Мерліна передавалася тому, хто цілковито довів своїми діями, що він не лише хороша людина, а ще й достатньо мудрий, щоб визначити наступника, який і сам буде і хорошим, і мудрим. Варто одного разу помилитися впродовж цього ланцюжка, і лінія зламається, і ніколи вже не відновиться! Це було просто божевіллям з боку Дамблдора — передати тобі Незламну лінію, коли ти ще такий юний, навіть за умови, що ти переміг Відомо-Кого. Це стане плямою на памʼяті про Дамблдора, ось як це сприйматимуть, — стара відьма завагалася, вона не відводила очей від Гаррі. — Гадаю, буде на краще, якщо ніхто поза цією кімнатою про це не знатиме.

 — Ем, — почав Гаррі. — Ви…​ невисокої думки про Дамблдора, як я розумію?

 — Я гадала…​ — сказала стара відьма. — Ну. Албус Дамблдор — ліпший за мене чарівник, ліпша людина, ніж я, за багатьма критеріями — непросто буде їх усі перелічити. Та в нього були й вади.

 — Бо, ем. Я хочу сказати. Дамблдор знав усе, що ви щойно сказали. І про те, що я юний, і про те, як працює Незламна лінія. Ви поводитеся так, ніби вважаєте, що Дамблдорові це все було невідомо чи він просто це проігнорував, коли приймав рішення. Це правда, інколи дурні люди, наприклад я, приймають божевільні рішення. Але не Дамблдор. Він не був божевільним, — Гаррі ковтнув, раптом до його очей підступили сльози. — Гадаю…​ Я починаю розуміти…​ що Дамблдор у всій цій історії був єдиною нормальною людиною, від самого початку. Єдиним, хто робив правильні вчинки через те, що бодай нагадувало правильні причини…​

Мадам Боунз тихо лаялася, сипала сухі прокляття, що змушували Мінерву Макґонеґел здригатися.

 — Мені шкода, — безпорадно сказав Гаррі.

Дикозор шкірився, його пошрамоване обличчя викривилося в усмішку:

 — Завжди знав, що Албус щось замислив, чого він не розповідає решті. Хлопче, ти навіть не уявляєш, як мені важко не скористатися своїм оком і не розглянути той сувій уважно.

Гаррі швидко запхав сувій до свого мокового капшучка.

 — Аласторе, — стара відьма почала підвищувати голос. — Ти ж розумна людина, невже ти гадаєш, що цей хлопець здатен замінити Дамблдора! Ну не сьогодні ж!

 — Дамблдор, — сказав Гаррі, дивно було вимовляти це імʼя, — зробив одне хибне припущення, коли приймав рішення. Він гадав, що ми битимемося пліч-о-пліч проти Волдеморта роками. Він не знав, що я позбудуся Волдеморта одразу. З мого боку було правильно це зробити — це врятувало чимало життів порівняно з довгою битвою. Проте Дамблдор вважав, що у вас будуть роки, щоб вивчити мене, почати мені довіряти…​ натомість все скінчилося протягом одного вечора, — Гаррі набрав повітря. — Чи не могли б ви просто вдати, ніби ми боролися з Волдемортом роками, і я здобув вашу довіру й усе таке? Щоб мене не карали за те, що я переміг швидше, ніж очікував Дамблдор?

 — Ти досі першокласник Гоґвортсу! — вигукнула стара відьма. — Ти не можеш замінити Дамблдора, хай які в нього були наміри!

 — Точно, уся ця справа «зовні одинадцятирічний хлопчик», — Гаррі підвів руку й потер ніс під окулярами. Гадаю, я можу просто використати Камінь та стати девʼяносторічним…​

 — Я не дурепа, — сказала стара відьма. — Я знаю, що ти не звичайна дитина. Я бачила, як ти розмовляв із Луціусом Мелфоєм, спостерігала, як ти відлякав дементора, і була присутня, коли Фоукс задовольнив твоє прохання. Будь-хто мудрий, хто бачив тебе у Чарверсуді, — тобто я сама й щонайбільше двоє інших — здогадалися, що ти отримав якусь частину пошматованої душі Відомо-Кого в ніч його не зовсім смерті, але підкорив її та використовуєш її знання на благо.

У кімнаті на кілька секунд запала тиша.

 — Ну звісно ж, — сказала Мінерва Макґонеґел. Вона зітхнула, трохи осіла на кріслі. — І Албус, очевидно, знав про це від початку, але дбайливо вирішив не попереджати мене жодним чином.

 — Точно, — сказав Муді. — Я це знав. Ага. Цілком очевидно. Навіть не сумнівався.

 — Цей здогад достатньо близький до правди. Тож, ем. У чому, власне, проблема?

 — Проблема, — цілковито рівним голосом відповіла Амелія Боунз, — полягає в тому, що ти кипучий, нестабільний сплав першокласника Гоґвортсу та Відомо-Кого, — вона зробила паузу, ніби чекала на щось.

 — Я з цим ладнаю дедалі краще, — сказав Гаррі, бо, видавалося, вона очікувала на його відповідь. — І, насправді, доволі швидко розвиваюся. Що важливіше, це не щось, про що не знав Дамблдор.

Стара відьма провадила далі:

 — Хай те, що ти віддав усе своє багатство та ще й заліз у борг Луціусові Мелфою, щоб вберегти найкращу подругу від Азкабану, і демонструє твої високі моральні якості, але також демонструє, що ти не здатен приборкати Чарверсуд. Тепер я розумію, що тобі це було потрібно, що ти мав це зробити, щоб не втратити ґлузд та стримати свою внутрішню темряву. Але це також те, що не може робити спадкоємець Мерліна. Сентиментальний лідер може бути значно гіршим, ніж егоїстичний. Ми й з Албусом — господарем та слугою фенікса — ледве вижили, і навіть він протистояв тобі того дня, — Амелія вказала на Дикозора Муді: — Аластор має твердий характер. Він хитрий. І навіть він не має хисту для участі в уряді. Ти, Гаррі Поттере, ще не маєш ані твердості, ані здатності жертвувати, щоб бодай Орденом Фенікса керувати. І, враховуючи, хто ти є, тобі не варто старатися стати такою людиною. Не зараз, не у твоєму віці. Обʼєднуй та загоюй свою розбиту душу, дай цьому час. Якщо Албус вважав це хорошою ідеєю, він просто писав красиву казку, ігноруючи реалії дійсності. Гадаю, в нього й справді були такі проблеми.

Брови Гаррі трохи здійнялися, доки він це слухав:

 — Ем…​ що саме, гадаєте, тут відбувається? — Гаррі постукав по скроні.

 — Я так розумію, всередині тебе є душа гідного, чесного хлопця, що збирає всю силу волі, щоб здолати частку духу Волдеморта, яка старається його поглинути, і весь час волає, що він сентиментальний та слабкий…​ ти щойно хихотнув?

 — Перепрошую. Але, ну серйозно, усе не так погано. Це більш схоже на купу поганих звичок, що їх мені треба кинути.

 — Кгем, — перервала директорка Макґонеґел. — Містере Поттер, гадаю, на початку року, все було так погано.

 — Погані звички утворювали ланцюги, викликали одна одну. Так, це більш неприємно, — Гаррі зітхнув. — А ви, мадам Боунз…​ е. Перепрошую, якщо я помиляюся. Але, гадаю, ви дещо розчаровані, що Незламна лінія перейшла до одинадцятирічного?

 — Не так, як ти гадаєш, — спокійно заперечила стара відьма. — Хоча твої підозри природні. Я не отримаю радості з посади Головного мага, навіть після жахіть Дотримання Магічних Законів. Албус переконав мене взятися за це, і, маю зазначити, йому довелося застосувати всю свою переконливість, але по правді я не марнувала його час, коли зрозуміла, що буду переконана. Я знала, що ненавидітиму цю роботу, і знала, що я за неї все одно візьмуся. Мінерва каже, що в тебе є здоровий ґлузд, особливо, коли інші тобі про нього нагадують. Ти справді можеш уявити, як ти стоїш на високому помості Чарверсуду? Ти певен, що це не якийсь залишок Відомо-Кого, що гадає, ніби ця посада пасує йому, чи, навіть, бажає її понад усе?

Гаррі зняв окуляри та помасажував чоло. Його шрам досі трохи болів від того, як Гаррі його роздер був учора до крові для створення драматичного ефекту.

 — Так, я маю здоровий ґлузд, і так, робота Головного мага видається мені величезною купою обтяжливих справ, і ця посада насправді анікрапельки мені не пасує. Проблема в тому, гм, я не певен, що Незламна лінія Мерліна надає лише посаду Головного мага. Є ще, гадаю, ем…​ інші дивні речі, що надаються разом з нею. І Дамблдор хотів, щоб я відповідав за…​ інші речі. І ці інші речі…​ можливо, цілком неймовірно важливі.

 — Дідько, — сказав Муді. Тоді Аластор Муді повторив: — Дідько. Юначе, ти нам про це взагалі мав казати?

 — Я не знаю. Якщо інструкція користувача й існує, я її ще не бачив.

 — Дідько.

 — А якщо й ці інші справи потребуватимуть твердості та пожертв? — так само спокійно спитала Амелія. — Якщо там тебе очікують такі ж виклики, як і перед Чарверсудом? Я стара, Гаррі Поттере, і в мене є досвід з таємницями. Ти ж бачиш, як я збагнула твою природу фактично з першого погляду.

 — Амеліє, — втрутився Дикозор Муді. — Що сталося б, якби тобі довелося битися вчора з Відомо-Ким?

Стара відьма знизала плечима:

 — Гадаю, я б померла.

 — Ти б програла, — сказав Аластор Муді. — А Хлопчик-Що-Вижив не просто розправився з Волді, він так усе підлаштував, що його близька подруга Герміона Ґрейнджер повернулася з мертвих тоді, коли Волді воскресив себе. Раніше вогні пекла охолонуть, ніж я повірю, що це була випадковість, і не думаю, що це була ідея Девіда. Амелі, по правді, ніхто з нас не знає, які в хранителя спадку Мерліна обовʼязки. Та ми з тобою не з того тіста, щоб поратися з таким безґлуздям.

Амелія Боунз спохмурніла:

 — Аласторе, ти ж знаєш, я мала справу з химерними речами. І непогано, як на мене, впоралася.

 — Ага. Ти мала справу з безґлуздям, щоб потім повернутися до справжнього життя. Ти не така божевільна, щоб збудувати з тих химерних речей фортецю та жити в ній, — Муді зітхнув. — Амелі, десь у підсвідомості ти вже чудово розумієш, чому Албус залишив хтозна-яку-роботу бідолашному хлопцю.

Стара відьма стиснула кулаки під столом:

 — Ти хоч розумієш, якою це стане катастрофою для Британії? Обзивай мене нормальною, та я не прийму цього! Я надто довго працювала заради цього дня, щоб дозволити всьому розвалитися зараз, особливо зараз!

 — Перепрошую, — перервала директорка Макґонеґел своїм точним шотландським акцентом. — А чи є якась причина, чому містер Поттер не може просто наказати Незламній лінії сприймати мадам Боунз як регента посади Головного мага, але лише для цієї посади, і ні для чого повʼязаного з відділом таємниць, доки він не стане повнолітнім? Якщо Албус міг сказати Лінії призначити регента лише до часу падіння Волдеморта, то вона, очевидно, здатна сприймати складні накази.

Усі присутні повільно сприйняли цей неочікуваний удар молотом здорового ґлузду.

Гаррі розкрив рота, щоб погодитися призначити Амелію Боунз своїм регентом щодо всього, що стосувалося Чарверсуду, але знову завагався.

 — Ем, — сказав Гаррі. — Ем. Мадам Боунз, я б дуже хотів, щоб ви взяли на себе керування Чарверсудом замість мене.

 — Тут у нас порозуміння, — сказала стара відьма. — То зробімо це?

 — Проте…​

Інші роздратовано трохи відсахнулися.

 — В чому проблема, містере Поттер? — спитала директорка таким голосом, що було очевидно, вона сподівається, що нічого серйозного.

 — Ем. Гадаю, я дуже скоро можу зробити кілька речей, що можуть видаватися…​ політично неоднозначними, і в обмін на передачу політичної влади, яку надає Незламна лінія, до мадам Боунз, я хотів би, щоб вона…​ ем, підтримала мене у дечому.

Амелія Боунз знову довго перезиралася з Мінервою Макґонеґел. Тоді вона поглянула на Гаррі Поттера.

 — Мене обурює твоя пропозиція! — сказала Амелія Боунз. — А твоя нерішучість видає, що ти слабкий та не звикнув до торгів, і, напевно, поступишся, якщо я тиснутиму.

Гаррі заплющив очі.

Трошечки додав темряви й розплющив їх.

 — Гаразд, — сказав він, — я перефразую. Я не планую втручатися у вашу роботу щодня чи навіть щомісяця, та я не можу просто звалити на вас всю відповідальність, яку довірив мені Дамблдор. Я не планую надсилати вам зненацька сов з чудернацькими листами, спочатку можна все обговорити, але колись, можливо, мені доведеться дати вам наказ. Якщо ви відмовитеся виконати наказ, можливо, я буду вимушений повернути собі функції Незламної лінії щодо Чарверсуду та керувати всім напряму. Вас таке влаштовує?

 — А якщо ні? — спитала стара відьма.

Трохи, трошечки додати темряви…​

 — У мене немає готової альтернативи. Я міг би почати з того, щоб спитати Авґусту Лонґботом, кого вона може порекомендувати для цієї роботи, і почати їх розглядати. Але, можливо, важливо дотримуватися плану Дамблдора якомога точніше, бо я не знаю точно, чому він вчиняв саме так, а він гадав, що Амелія Боунз деякий час має бути Головним магом. Я не закликатиму вас в імʼя Мерліна…​ хоча ні, забудьте, я закликаю вас іменем Мерліна, це може бути, а може й не бути неймовірно важливо.

Стара відьма деякий час міркувала, вона кидала очима то на одного, то на іншого з присутніх за столом.

 — Мені це не подобається, — сказала вона зрештою. — Але Чарверсуд треба швидко впорядкувати. Поки така угода зійде.

Стара відьма повільно дістала з мантії короткий камʼяний жезл — жезл з темного каменю.

Вона поклала жезл на стіл перед Гаррі.

 — Візьми своє, — сказала вона. — І, будь ласка, поверни назад.

Гаррі витягнув руку й взяв жезл.

У мить, коли пальці Гаррі торкнулися темного каменю…​

.нічого не сталося..

Ну, можливо Мерлін не захоплювався драматичністю. Це пояснювало також, чому його головний спадок мав форму невеличкого непримітного темного жезла. Якщо такої форми достатньо для виконання функцій, то такою вона й буде.

Гаррі підняв Лінію та похмуро звернувся до неї:

 — Я хочу призначити Амелію Боунз моїм регентом у функціях, що стосуються Чарверсуду, — тоді йому спало на думку, що треба зазначити кінцевий термін регентства, і він додав: — Доки я не скажу, що забираю ці функції назад.

Тоді Гаррі почав очікувально дивитися. Він очікував від Лінії більшого, але це був лише ключ від приміщень у відділі таємниць, де зберігалися цікаві речі, а також від запечатаних Мерліном місць, де його наступники складали речі, що їх не варто було знищувати, проте не можна було й надавати широкому загалу. Крім цього Лінія функціоналу не мала.

Також Лінія не дозволяла обійти інтердикт Мерліна. Ні, навіть якщо доля галактики від цього залежить. Навіть якщо користувач видається розумним, дав був Незламну обітницю й щиро вірить, що без цього світ от-от буде знищено.

Мерлін піклувався був про далеке майбутнє, про те, щоб світ існував еони, а не якісь століття. Не було причин, чому б світу не існувати вічно, якщо прибрати справді небезпечні сили й не дозволяти їм повернутися. Навпаки, єдиної лазівки в запобіжниках було достатньо, щоб зробити знищення світу справою часу. Колись Лінія Мерліна потрапить не до того, до кого треба. Можливо, Незламна лінія здатна відкинути явно негідних, та колись вона потрапить до рук людини з надто непомітними вадами. Це неминуче, коли йдеться про людських істот, і Гаррі треба буде не забувати про це, коли він запечатуватиме щось там, куди в прийдешніх власників Лінії буде доступ, — катастрофа від неминучого використання на лихо колись у майбутньому має бути меншою за його користь протягом найближчих кількох тисячоліть.

Гаррі сумно й тихо зітхнув, майже нечутно. Мерліне, ти ідіот…​

Ця думка не зняла жодних запобіжних заходів — не призвела до жодного ефекту.

Нічого негайного у відділі таємниць зараз не було, тож Гаррі обережно повернув Лінію на стіл.

 — Дякую, — сказала стара відьма. Вона підняла жезл з темного каменю. — Ти знаєш, як вона допомагає вгамовувати Чарверсуд чи…​ та забудь, я просто стукатиму нею по подіуму. Це видається очевидним. Звісно, для решти країни я — Головний маг, так вважатимуть усі, крім нас чотирьох.

Гаррі завагався. А тоді він уявив, які сови він почне отримувати, якщо хтось знатиме, що він може керувати Головним магом, і як це вплине на перемовини Амелії.

 — Гаразд.

Амелія сховала жезл назад до мантії:

 — Не скажу, що з тобою приємно працювати, Хлопчику-Що-Вижив, та могло бути значно гірше. Дякую й за це.

Гаррі вже почав хвилюватися за розподіл влади в кімнаті через те, як поводилася мадам Боунз. Усі вони, цілком логічно, дійшли висновку, що спосіб перемогти Волдеморта переважно вигадав Девід Монро, а з цього випливало, що вони й далі недооцінювали Гаррі. Можливо, доведеться чекати на якусь кризу, щоб Гаррі хоча б раз успішно її владнав замість своїх звичайних фіаско, і лише після цього Амелія Боунз почне поважати його авторитет. Чи насправді бодай зважатиме на нього…​

 — Тож, — сказав Гаррі. — Чи розкажете ви мені щось химерне, щось, що ви б розповіли Дамблдорові, якби він досі був з нами?

Амелія замислилася.

 — Ну, якщо ти питаєш…​ І справді є три речі. По-перше, в нас немає жодної версії, який ритуал було використано, щоб принести в жертву смертежерів та воскресити Відомо-Кого. Жодна відома легенда навіть не натякає на такий ритуал, а також не було залишено жодних слідів магії ритуалу. Наскільки можуть виявити аврори, усі голови впали з ший через природні причини. Крім Волдена Макнейра — його вбили магічним вогнем після того, як той вистрілив смертельним прокляттям. І справді таємничий ритуал, — вона дуже виразно дивилася на Гаррі Поттера.

Гаррі обміркував це, він старанно добирав слова. Волдеморт казав був, що активував обереги, тож Гаррі був певен, що його не бачив ніхто з аврорів з часоворотами, і все ж…​

 — Гадаю, вам не варто досліджувати цю справу надто ретельно, мадам Боунз.

Стара відьма злегка всміхнулася.

 — Не можна викликати підозр, ніби ми не надто старанно розслідуємо смерті стількох шляхтичів, Гаррі Поттере. Коли я почула переказ вашої історії про останній бій Девіда, я зробила все, щоб відправити надійних в плані якості роботи слідчих. Аврор Нобс та аврор Колон — це люди, яких дуже поважають за межами мого відділу. Не могла відірватися, коли читала їхній звіт, — Амелія зробила паузу. — Можливо, Авґустус Руквуд залишив привид…​

 — Проведіть екзорцизм, доки з ним ніхто не розмовляв, — Гаррі відчув, як в нього раптом закалатало серце.

 — Так, сер, — сухо сказала стара відьма. — Я трохи зіпсую привʼязку душі, і ніхто не здивується, коли вона не матеріалізується. Друга справа: серед речей Темного Лорда знайшли досі живу людську руку…​

 — Белатриса, — сказав Гаррі. Його розум стрибнув у минуле, повʼязав події, що були дещо розмиті через ще не загоєну травму. — Гадаю, це рука Белатриси Блек.

Амелія Боунз дещо скривилася.

 — Зрозуміло. Як я казала, досі живу людську руку знайшли посеред речей Темного Лорда, та, як виявилося, її було легко спопелити.

 — Який йолоп…​ — Гаррі урвав себе. — Ні, не йолоп. Бо невідкладно знищувати темні обʼєкти — політика відділу. Через попередній досвід з перснями, що їх ліпше було б одразу кинути у вулкан. Правильно?

Муді з Амелією синхронно кивнули.

 — Хороший здогад, синку, — сказав Муді.

Видавалося буквально неминучим, що давній дурний вчинок Гаррі повернеться й мучитиме його в якийсь страхітливий спосіб пізніше, та не було жодних причин не спробувати запобігти такому сценарію.

 — Гадаю, ви про це вже подумали, — сказав Гаррі, — та очевидний наступний крок: розмістити еквівалент міжнародного оголошення про розшук худорлявої відьми без лівої руки. О, і додайте від мене винагороду в двадцять пʼять тисяч ґалеонів…​ директорко, це не суттєво, повірте мені, будь ласка…​ до вже запропонованої винагороди.

 — Добре сказано, — стара відьма трохи нахилилася вперед. — Третя й остання справа…​ це єдиний справді загадковий елемент учорашніх подій, і мені цікаво, що ти про це скажеш, Гаррі Поттере. Серед виявлених трупів була голова й тіло Сіріуса Блека.

 — Що? — крикнув Муді, напівпідстрибнувши в кріслі. — Я гадав, він у Азкабані!

 — Він там і є, — сказала мадам Боунз. — Ми це одразу перевірили. Вартові Азкабану відзвітували, що Сіріус Блек досі в камері. Голову й тіло Блека доставили до моргу Святого Мунґо, і причина смерті нічим не відрізняється від решти смертежерів, тобто голова раптом відпала. Також мені повідомили, що з самого ранку Сіріус Блек сидить в кутку камери та розхитується вперед-назад, тримаючи голову руками. Жодних інших дублікатів смертежерів не знайшли. Поки що.

Запала мовчанка, сповнена лише цокання й галасу штуковин, доки люди обмірковували цю новину.

 — Ем…​ — сказала Мінерва. — Це неможливо навіть за мірками можливостей Відомо-Кого. Правда?

 — У твоєму віці я б теж так подумала, люба, — сказала Амелія. — Це шосте найдивніше явище, свідком якого я була.

 — Бачиш, синку? — сказав Муді. — Ось через це ніхто, навіть я, не здатен бути достатньо параноїдальним, — пошрамований чоловік задумливо нахилив голову, його яскраве синє око ані на мить не спиняло обертання. — Брат-близнюк, що його приховували від решти світу? Велпарґа Блек народила близнюків, не готова була вбити одного з них і знала, що Полакс вимагатиме цього…​ та ні, не вірю.

 — Якісь ідеї, містере Поттер? — спитала Амелія Боунз. — Чи цьому аспекту моєму відділку теж не варто приділяти надто багато уваги?

Гаррі заплющив очі й почав міркувати.

Сіріус Блек вистежив Пітера Петіґру замість того, щоб втекти з країни, як вимагав здоровий ґлузд.

Блека знайшли посеред вулиці серед трупів, він реготав.

Від Петіґру не лишилося нічого, крім одного пальця.

Петіґру був шпигуном для Світлої сторони, не подвійним агентом, а кимось, хто міг непомітно пробиратися й отримувати інформацію.

Одна з теорій змов стверджувала, що Петіґру був анімагом, бо в нього чудово виходило вивідувати таємниці навіть доки він був учнем Гоґвортсу.

Дементори висмоктували всю магію в межах досяжності.

Професор Квірел казав щось про певний тип магії, що перебудовує плоть, як маґл-коваль змінює форму металу молотом та щипцями…​

Гаррі знову розплющив очі.

 — Пітер Петіґру таємно був метаморфомагом?

Лице Амелії Боунз змінилося. Вона видала звук на кшталт каркання й впала назад у крісло.

 — Насправді так…​ — повільно сказала Мінерва. — А що?

 — Сіріус Блек конфунднув Пітера Петіґру, — терпляче пояснював голос Гаррі, — щоб той прийняв форму Блека та вдавав його. Коли дія конфундуса скінчилася, Пітер уже був в Азкабані й не міг змінитися назад. Аврори звикли до того, що люди в Азкабані скажуть що завгодно, аби їх випустили, тож не слухали, як Пітер Петіґру кричав про це знов і знов, доки в нього не зникнув голос.

Тоді вже навіть на обличчі Дикозора Муді видно було жах.

 — Заднім числом, — провадив далі голос Гаррі, видавалося, цілковито на автопілоті, — вам варто було б щось запідозрити, коли вам вдалося запроторити єдиного смертежера до Азкабану без суду.

 — Ми гадали, що Мелфой думав про інше, — прошепотіла стара відьма. — Що він хотів просто врятувати себе. Крім того, тоді нам вдалося відправити в Азкабан і інших смертежерів, наприклад, Белатрису…​

Гаррі кивнув, відчуття було, ніби шиєю та головою керує лялькар:

 — Найфанатичніша й навірніша слуга, природне ядро опозиції для будь-кого, хто не погоджувався з панівною роллю Луціуса серед смертежерів. А ви гадали, що Луціус думав про інше.

 — Дістаньте його звідти, — сказала Мінерва Макґонеґел, а тоді вона перейшла на крик: — Дістаньте його звідти!

Амелія Боунз вистрибула з крісла й вихором кинулася до флу…​

 — Стійте.

Усі шоковано поглянули на Гаррі, та ніхто не був так здивований, як Мінерва Макґонеґел.

Видавалося, щось інше заволоділо голосом Гаррі:

 — Є чотири речі, які нам досі треба обговорити. Невинна людина була в Азкабані десять років, вісім місяців та чотирнадцять днів. Він може побути там ще кілька хвилин. Ось наскільки невідкладні ці чотири речі.

 — Ти…​ — прошепотіла Амелія Боунз. — Тобі не варто старатися бути такою людиною, ще й у твоєму віці…​

 — По-перше. Гадаю, мені треба переглянути всі записи поліції про кожного іншого смертежера, що потрапив до Азкабану, доки Луціус думав про інше. Можете для мене їх підготувати до вечора?

 — Протягом години, — сказала Амелія Боунз. Вона аж посіріла.

Гаррі кивнув.

 — По-друге. З Азкабаном покінчено. Треба почати підготовку до того, щоб перевести вʼязнів до Нурменґарда чи інших безпечних вʼязниць без дементорів та надати їм лікування від наслідків тривалої дементації.

 — Я, — почала Амелія. Стара відьма ніби зігнулася, зменшилася. — Я…​ не думаю, що навіть після цього…​ скандалу залишки Чарверсуду підкоряться…​ і дементорів треба годувати, не те щоб ми їх добре годували, та їм треба давати хоч якихось жертв, інакше вони ширятимуть світом, харчуватимуться невинними…​

 — Неважливо, що думає Чарверсуд, — сказав Гаррі. — Бо…​ — він затнувся, — бо…​

Гаррі глибоко вдихнув, заспокоївся. Йому здалося, що він почав бачити форму найближчого майбутнього, бачити, як воно вʼється перед ним золотим шляхом під промінням сонця. Невже це теж записано в книзі Часу, яку мені не можна бачити?

 — Бо якщо я не помиляюся щодо того, що буде далі, то зовсім невдовзі Герміона Ґрейнджер, Дівчинка-Що-Ожила, піде в Азкабан та знищить там усіх дементорів.

 — Неможливо! — кинув Дикозор Муді.

 — Мерліне, — прошепотіла Амелія Боунз. — Ох, святий Мерліне. То от що сталося з дементором, якого Дамблдор «загубив». Ось чому вони тебе бояться…​ а тепер і вона? — її голос тремтів. — Що це все, що це все таке?

Якщо Герміона вірить, що смерть можна перемогти…​

Вірила вона в це раніше чи ні, тепер вона має в це вірити.

 — Я буду вдячний за авторизований летиключ до Азкабану…​ — голос Гаррі знову надломився. Його щоками текли сльози.

Вона не може померти. В мене є її горокракс.

Але Герміоні не варто про це знати. Ще тиждень вона не має про це знати.

Якщо вона буде готова ризикнути власним життям, щоб покінчити з цим…​

 — Хоча, гадаю, вона може знайти й власний шлях туди…​

 — Гаррі? — кликнула його директорка Макґонеґел.

Тепер Гаррі плакав, він нестабільно сильно дихав. Та він не міг припинити говорити. Десь там Пітер Петіґру чекав, доки Гаррі плаче.

Десь там всі чекали, доки він плаче.

 — По-третє. Десь у межах оберегів Гоґвортсу. У чудово захищеному місці. Але в такому місці, щоб в крайніх випадках можна буде переміститися летиключем поряд — за межами оберегів. Там буде л-л-лікарня підвищеної безпеки. З вкрай могутніми охоронцями, що дадуть Незламні обітниці, мені, мені начхати, скільки золота треба буде для оплати обітниць, це справді тепер не має жодного значення. І…​ і Аластор Муді розробить архітектуру безпеки, він зануриться у свою параною якомога глибше, його не обмежуватиме ані бюджет, ані нормальність, ані здоровий ґлузд, тільки от відкрити лікарню треба скоро.

Гаррі не мав права припинити говорити, щоб поплакати.

 — Гаррі, — сказала директорка, — вони обидва вважають, що ти збожеволів, вони недостатньо добре тебе знають, щоб мати інші версії. Тобі треба сповільнитися та все пояснити.

Натомість Гаррі занурив руку до капшучка, написав у повітрі слово й дістав — пальцям довелося напружитися — пʼятикілограмовий шматок золота, більший за його кулак, один з результатів його ранкових дослідів. Золото важко гупнуло об стіл.

Муді схилився над ним та торкнувся його паличкою, тоді з його горла вирвався незрозумілий звук.

 — Це твій початковий бюджет, Аласторе, якщо тобі потрібні гроші одразу. Ніколас Фламель не створював філософський камінь, він його викрав, Дамблдор не знав цієї історії, але знав Монро. Якщо знати, як він працює, Камінь може надати одне повноцінне зцілення — відновити бездоганне здоровʼя та молодість — кожні двісті тридцять чотири секунди. Триста шістдесят людей на день. Сто тридцять чотири тисячі зцілень на рік. Цього має вистачити, щоб спинити, для всіх чаклунів повсюди, і для всіх ґоблінів та ельфів-домовиків та всіх інших, смерть. Від віку чи від будь-чого іншого, — Гаррі знов і знов витирав сльози. — Фламель мав на своїх руках більше крові, ніж сотня Волдемортів, — усіх тих людей, кого він міг врятувати, але не зробив цього. Весь цей час, Муді, філософський камінь міг вилікувати всі твої шрами й повернути тобі ногу, варто було тільки Фламелю цього забажати. Дамблдор не знав. Я певен, що він не знав, — Гаррі злегка всміхнувся. — Не уявляю вас відьмою-підлітком, мадам Боунз, та закладаюся, це б вам личило. І це дасть вам більше енергії, щоб не давати Чарверсуду заважати мені, бо якщо вони почнуть уявляти, що Камінь — це щось, з чим можна гратися якимось чином — оподатковувати, регулювати — мені байдуже, Гоґвортс відділиться від Британії та стане окремою країною. Директорко, Гоґвортс більше не залежить від Міністерства щодо золота, та і їжі теж. Ви можете реформувати освітню програму на власний розсуд. Гадаю, ми невдовзі додамо кілька складних предметів, особливо в маґлознавстві.

 — Повільніше! — сказала Мінерва Макґонеґел.

 — По-четверте…​ — сказав Гаррі, а тоді замовкнув.

По-четверте. Почати підготовку до поступового зняття Статуту про секретність та надати широкий доступ до магічного зцілення в маґлівському світі. Тим, хто опирається такому напрямку будь-яким чином, буде відмовлено в доступі до Каменя…​

Губи Гаррі не могли поворушитися. Не «не збиралися», а «не могли».

Якщо шість мільярдів маґлів творчо розмірковуватимуть про можливі використання магії…​

Трансфігурація антиматерії — лише одна ідея. І навіть не найдеструктивніша. Були також чорні діри та негативно заряджені стрейнджлети. Може чорні діри й неможливо трансфігурувати, бо вони не існували згідно з визначенням магії — в певному радіусі, можна було просто трансфігурувати купу ядерної зброї, чуму, що могла відтворитися ще перед припиненням дії трансфігурації, і Гаррі ще навіть пʼять хвилин не обмірковував цю задачу, а він уже вигадав достатньо всього. Хтось подумає про це, хтось розкаже, хтось спробує. Імовірність настільки близька до певності, що різницею можна знехтувати.

Що станеться, якщо трансфігурувати кубічний міліметр верхніх кварків — лише верхніх кварків без нижніх кварків, що були б з ними повʼязані? Гаррі навіть не знав, і верхні кварки безперечно були матерією, вони існували. Можливо, достатньо одного-єдиного учня маґлівського роду, що знає назву шістьох кварків та вирішить спробувати. Саме це може бути зворотним відліком до провіщеного кінця світу.

Гаррі спробував би відкараскатися від цієї думки, раціоналізувати її неважливість.

Він не міг цього зробити.

Це було тим-що-не-робить-Гаррі-Поттер.

Як вода тече вниз, Гаррі Поттер не ризикуватиме, коли йдеться про знищення світу.

 — По-четверте? — не витримала Амелія Боунз. Вона виглядала так, ніби її кілька разів ударили по обличчю планетою. — Що по-четверте ж?

 — Забудьте, — сказав Гаррі. Його голос не надломився. Він не згорнувся калачиком і не почав схлипувати. Ще були життя, які він може врятувати, і це було важливіше. — Забудьте. Головний маг Боунз, я надав вам регентство над Чарверсудом. Будь ласка, з цієї посади оголосіть міжнародно, що невдовзі цілюща сила Каменя стане доступна усім, а тим часом треба підтримувати життя пацієнтів будь-якої ціною, хай яка магія для цього потрібна. Це оголошення — ваш перший пріоритет. Коли з цим буде завершено, можете врятувати Пітера Петіґру та наказати вашому колишньому відділу почати підготовку до закриття Азкабану. Тоді, будь ласка, доручіть комусь підготувати повний список увʼязнених смертежерів, а також записи усього, що вони казали під час судів, а також чи видавався під час цих судів Луціус на диво незацікавленим у їхньому захисті. Дякую. Це все.

Амелія Боунз розвернулася без жодного слова й кинулася до флу, ніби горіло її власне життя.

 — І хтось, — сказав Гаррі, його голос знову зірвався тепер, коли все потрібне зроблено, і можна було плакати, не марнуючи цінний час, хоч переважну більшість життів, як виявилося, наразі не врятувати, — хтось має, хтось має розповісти Ремусові Люпину.

Розділ 120. Варте захисту: Драко Мелфой

Примітка автора: Прощавайте, Террі Пратчетте, 1948—​2015. Ваші персонажі були натхненням для мене, і зараз я розумію, скільком речам вони навчили мене стосовно інтелекту персонажів першого й третього рівня. Що самосвідомість часто проявляється через почуття гумору чи розуміння законів жанру. Що іскра оптимізації може засяяти не менш яскраво у персонажах, що їм приписують (без демонстрації) низькі становище й інтелект. Що розумні персонажі можуть існувати поряд із іскрою доброти і світла, що сяє крізь історію замість цинізму. Я б так хотів мати змогу зустрітися з вами і поговорити про ваші методи. Ви були любимі стількома людьми, авжеж є серед них хтось, хто здатен розірвати на частини основи реальності й повернути вас. Але ваш мозок вже мертвий і теплий, і так закінчується ваша історія.

Примітка перекладача: якщо формулювання «інтелект персонажів першого й третього рівня» вас зацікавило, можливо, ви захочете прочитати текст за цим посиланням: https://yudkowsky.tumblr.com/writing (на жаль, не перекладений).

Навіть зорям у небі судилося небуття,

Ніколи не буде гріхам нашим спокуття.

Жодна смерть не буде пробачена

Коли, врешті, решта сонць буде втрачена.

Тоді, у холодній мовчазній чорноті,

У кінці світла й матерії,

Ми кинемо останній погляд назад,

Про друзів, що зникли, на згад.

* * *

Хлопець сидів у кабінеті недалеко від місця, де колишня заступниця зібрала двір. Його сльози всохли години тому. Тепер він міг тільки чекати, що з ним станеться. Сирота-ув’язнений Гоґвортсу, чиї життя і щастя були в руках ворогів його сім’ї. Хлопця викликали у цю кімнату, і він прийшов, бо нічого іншого не міг зробити, і нікуди більше було піти. Вінсент і Ґреґорі його покинули, матері́ викликали їх на спішні похорони їхніх тат. Можливо, хлопцю варто було поїхати з ними, але він не зміг змусити себе це зробити. Він не здатен був грати роль Мелфоя. Відчуття порожнечі, що наповнювало його, було таким глибоким, що не залишало місця навіть для вдаваної люб’язності.

Всі померли.

Його батько помер, і його хрещений, містер Макнейр, і його запасний хрещений, містер Евері. Навіть Сіріус Блек, кузен його матері, примудрився вмерти, а останні спадкоємці роду Блеків не були другом жодному Мелфою.

Всі померли.

У двері кабінету постукали. Хлопець не відповів, і тоді двері відчинилися, а за ними…​

 — Іди геть, — сказав Драко Мелфой Хлопчику-Що-Вижив. Він не здатен був вкласти хоч якусь силу у свої слова.

 — Невдовзі піду, — Гаррі Поттер увійшов у кімнату. — Але рішення має бути прийняте, і тільки ти можеш це зробити.

Драко відвернувся до стіни. Навіть просто дивитися на Гаррі Поттера потребувало більше енергії, ніж у ньому лишилося.

 — Ти маєш вирішити, — сказав Гаррі, — що станеться із Драко Мелфоєм далі. Я не намагаюся тобі погрожувати. Хай там як, ти все одно виростеш і станеш багатим спадкоємцем шляхетного й найдавнішого роду.

 — Річ у тому, — голос Гаррі почав тремтіти, — річ у тому, що є дещо жахливе, чого ти не знаєш. І я не можу припинити думати про те, що якби ти знав, ти сказав би мені більше не бути твоїм другом. Але я не хочу припиняти бути твоїм другом. Але…​ Але просто ніколи не говорити тобі…​ І постійно підтримувати брехню, щоб я міг і надалі залишатися твоїм другом, — я так не можу. Це також неправильно. Я…​ Я цього більше не хочу, я не хочу маніпулювати тобою. Я завдав тобі достатньо болю.

Тоді припини намагатися бути моїм другом, в тебе все одно не виходить. Слова з’явилися у свідомості Драко, але їм було відмовлено у спробі досягнути губ. Він відчував, що і так вже втратив Гаррі, через те, як Гаррі грав з їхньою дружбою, через брехню та маніпуляції. Але думка про те, щоб повернутися до Слизерину самому, можливо навіть без Вінсента й Ґреґорі, якщо їхні матері обірвуть домовленість…​ Драко не хотів цього, він не хотів повернутися до Слизерину й прожити своє життя серед тих лише, хто погодився потрапити до Слизерину. Драко ледве вистачало свідомості, щоб згадати, скільки його справжніх друзів також були друзями Гаррі. Що Падма була з Рейвенклову, і навіть Теодор був лейтенантом Хаосу. Традиція — це все, що наразі лишилося від роду Мелфоїв. І ця традиція підказувала, що нерозумно казати переможцю війни йти геть і припинити намагатися бути твоїм другом.

 — Добре, — порожнім голосом сказав Драко. — Розкажи мені.

 — Саме це я і зроблю. А тоді прийде директорка і запечатає останні пів години твоїх спогадів. Але перед тим, знаючи усю правду, ти вирішиш, чи все ще хочеш мати справу зі мною.

Голос Гаррі тремтів.

 — Тож…​ Згідно із записами, які я читав перед тим, як сюди прийти, історія насправді почалася у 1926, із народженням напівкровного чарівника на ім’я Том Морфін Редл. Його мати померла при пологах, і він виховувався у маґлівському дитячому будинку, аж доки професор Дамблдор не доставив йому його листа із Гоґвортсу…​

Хлопчик-Що-Вижив розповідав далі, слова вдарялися об залишки розуму Драко, наче падаючі будинки.

Темний Лорд був напівкровкою. Він і частку секунди не вірив у чистоту крові.

Том Редл придумав лорда Волдеморта як поганий жарт.

Смертежери мали програти Девіду Монро, щоб Монро міг захопити владу.

Коли із цим не вийшло, Том Редл вирішив грати Волдеморта, бо йому подобалося командувати смертежерами.

Волдеморт використав мене, щоб спробувати звинуватити батька у спробі мене вбити. Потім він використав мене знову, щоб здобути філософський камінь. Драко не пам’ятав цього, але йому розповіли, що він, так само, як і професорка Спраут, був пішаком, і що його ні в чому не звинувачують.

І тоді останнє жахіття.

 — Ти…​ — прошепотів Драко. — Ти…​

 — Це я вбив твого батька і всіх інших смертежерів минулої ночі. Їм наказали напасти на мене, щойно я зроблю бодай щось, тож мені довелося вбити їх, щоб мати змогу розібратися з Волдемортом, який загрожував усьому світу.

Голос Гаррі був здавленим.

 — Я не подумав про тебе, і Теодора, і Вінсента, і Ґреґорі. Але якби я подумав, то все одно зробив би це. Мій мозок спромігся до останнього не розуміти, що містер Білий — це Луціус. Але навіть якби я зрозумів, я все одно не ризикував би, залишивши його живим, адже він міг володіти безпаличковою магією. Задовго до того мені вже приходила така думка, що це було б дуже політично зручно, якби всі смертежери раптово загинули. Я завжди вважав, що смертежери — жахливі люди, я впевнений в цьому набагато сильніше, ніж показував тобі із нашої першої зустрічі. Але, якби твого батька там не було, і я мав би кнопку, що може вбити його на відстані, я не натиснув би її тільки заради політики. Як я почуваюся через свій вчинок і чи мучить мене сумління…​ Що ж, частина мене кричить від загального жаху через те, що я вбив когось. А інша частина каже, що з моральної точки зору, смертежери заклали свої життя того дня, коли підписалися співпрацювати з Волдемортом. Вони перші націлили на мене свої палички і таке інше. Але саме зараз мені просто дуже погано від того, як я вчинив з тобою. Знову. Я почуваюся так, наче, — голос Гаррі здригнувся, — наче все, що я роблю, лише завдає тобі болю, незважаючи на мої добрі наміри. Що в моєму оточенні ти постійно лише втрачав, тому, якщо ти скажеш мені надалі триматися на відстані від Драко Мелфоя, я зроблю це. А якщо ти хочеш, щоб я спробував бути твоїм другом, цього разу по-справжньому, не намагаючись маніпулювати тобою, не використовуючи тебе, і не ризикуючи тим, щоб завдати тобі болю, тоді я ним буду, клянуся, я буду.

Наступний лорд Мелфой плакав. Прямо перед очима свого ворога, закинувши пристойність і самовладання, бо не було більше задля кого їх зберігати.

Брехня.

Брехня.

Все було брехнею, самі лише брехні на брехнях, брехня брехня брехня…​

 — Ти маєш вмерти, — видавив з себе Драко. — Ти маєш вмерти, за те, що вбив батька.

Ці слова ще більше наповнили його порожнечею. Але вони мали бути сказані.

Гаррі Поттер похитав головою.

 — А якщо це не варіант?

 — Ти маєш страждати.

Гаррі знову похитав головою.

Хлопчик-Що-Вижив вимагав від лорда Мелфоя прийняття рішення.

Лорд Мелфой відмовлявся це зробити. Він не міг цього сказати, не міг змусити себе цього сказати, що б він не обрав. Він не хотів, щоб переможець війни і їхні спільні друзі його покинули. Та він не збирався давати Гаррі відпущення, якого той хотів.

Тож Драко Мелфой відмовився відповідати. А тоді час цієї пам’яті закінчився.

* * *

Хлопець сидів у кабінеті недалеко від місця, де колишня заступниця директора вершила суд. Його сльози всохли години тому. Тепер він міг тільки чекати, що з ним станеться. Сирота-ув’язнений Гоґвортсу, що його життя й щастя були в руках ворогів його сім’ї. Хлопця викликали у цю кімнату, і він прийшов, бо нічого іншого не міг зробити, і нікуди більше було піти. Вінсент і Ґреґорі його покинули, матері́ викликали їх на спішні похорони їхніх тат. Можливо, хлопцю варто було поїхати з ними, але він не зміг змусити себе це зробити. Він не здатен був грати роль Мелфоя. Відчуття порожнечі, що наповнювало його, було таким глибоким, що не залишало місця навіть для брехні.

Всі були мертві.

Всі були мертві, і все було марно від початку.

У двері кабінету постукали, і, після ввічливої паузи, з-за них з’явилася директорка Макґонеґел, вдягнена так само, як вона вдягалася, коли була професоркою.

 — Містере Мелфой? — промовив ворог, що здобув перемогу. — Будь ласка, ідіть зі мною.

Байдужий до всього, Драко піднявся й пішов слідом за нею. Він на мить зупинився, побачивши, що Гаррі Поттер чекає поряд із директоркою. Але потім його розум просто ізолювався від цього.

 — Це останнє, — сказав Гаррі Поттер. — Я знайшов це у складеному пергаменті, на якому було написано, що це остання зброя, яку можна використати проти роду Мелфоїв, і що не варто читати далі, хіба що вся війна залежатиме від цього. Я не сказав тобі цього раніше, бо думав, що це несправедливо вплине на твоє рішення. Якби ти був гарною людиною, яка ніколи не брехала і не вбивала, але мав би зробити щось з цього, що було б гірше?

Драко не зважав на нього. Він ішов далі в компанії директорки Макґонеґел, а Гаррі залишився із сумом дивитися вслід.

Вони прийшли до старого кабінету директорки, де вона запалила порошок флу помахом палички і сказала зеленому полум’ю: «Мандрівна служба «Ґрінґотс»». Кинувши на Драко суворий погляд, вона увійшла у полум’я.

Драко Мелфой пішов за нею, бо інших варіантів не мав.

* * *

Цього ранку вона лежала в ліжку, почуваючись навіть більш байдужою, ніж звичайно. Вона прокинулася надто рано, коли сонце тільки почало здійматися, хоча сонячне світло й було заблоковане хмарочосами, в тіні яких було розташовано її будинок. Слабке нагадування про похмілля билося у її скронях і сушило їй рота. Вона намагалася не зловживати напоями (хоча й не знала, заради чого), але вчора вона відчула…​ депресію навіть сильнішу, ніж зазвичай. Наче вона, якимось чином, щось втратила. Не вперше, і навіть не в сотий раз, вона думала переїхати — до Аделаїди, до Перта, може у Перт-Амбой, якщо знадобиться. Їй постійно здавалося, що вона має бути в іншому місці. Її життя, оплачене страхувальною компанією, було доволі комфортабельним, але не розкішним. Вона не могла дозволити собі швендяти по світу в пошуках якогось місця, що не викликало б в неї відчуття, що вона має бути деінде. Вона достатньо дивилася телебачення і фільми про подорожі, щоб зрозуміти: жодне місце, яке може показати відеокасета, не видається їй доречнішим, ніж Сідней.

Вона почувалася застиглою, зупиненою у часі, аж відколи аварія вкрала її спогади. Не тільки спогади про загиблу сім’ю, що тепер нічого для неї не значила, а й спогади про те, як працює плита, наприклад. Вона підозрювала, ні, вона знала, що хай на що чекає її серце, хай якого ключа треба було повернути всередині неї, щоб її життя знову почало рухатися, це була ще одна річ, яку вона втратила через той мінівен, що втратив керування. Вона думала про це майже щоранку, намагаючись вгадати, чого їй бракувало, бракувало, бракувало у її житті та її свідомості.

Хтось подзвонив у двері.

Вона застогнала, повернула голову, щоб подивитися на дисплей будильника, що він стояв біля ліжка. 6:31. Ранку. Серйозно? Що ж, як так, той ідіот може почекати, доки вона встане з ліжка у своєму звичайному темпі.

Вона, хитаючись, підвелася, і, ігноруючи дверний дзвінок, попрямувала до ванної кімнати, щоб одягтися.

Вона в’яло спустилася сходами, незважаючи на постійне почуття, що хтось інший має підходити до дверей за неї.

 — Хто там? - спитала вона у зачинених дверей. В них було вічко, але воно затуманилося.

 — Ви Ненсі Менсон? — спитав жіночий голос із чітким шотландським акцентом.

 — Так, — обережно сказала вона.

 — Євноя — сказав шотландський голос, і Ненсі подалася назад від подиву. Спалах світла пройшов крізь двері і вдарив її, і…​

Ненсі похитнулася, поклавши руку на лоба. Спалахи світла, що проходять крізь двері і вдаряють людей, це було…​ це було…​ це не було чимось надто вже незвичним…​

 — Чи не відчините ви, будь ласка, двері? — спитав голос шотландки. — Війну закінчено, і ваші спогади скоро повернуться. Дехто поряд зі мною має вас побачити.

Мої спогади…​

Голова Ненсі уже була забита, наче з її мозку от-от щось почне сипатися, але вона спромоглася дотягнутися до дверей і розчахнути їх.

Перед нею стояла жінка, вдягнена (цілком нормально) як відьма, від чорної мантії до загостреного капелюха…​

…​а поряд із нею стояв хлопчик, із коротким білим волоссям, вдягнений (цілком нормально) у темну мантію із зеленою облямівкою, і, роззявивши рота, дивився на неї. Його широко розплющені очі починали наповнюватися сльозами.

Мантія, облямована зеленим, і біле волосся…​

Щось тепле з’явилося у її пам’яті. Вона почувалася так, наче серце піднялося їй у горло: все, чого вона шукала минулі десять років, було прямо перед нею, просто зараз. Десь глибоко всередині неї лід тріскався навколо її серця. Та її частина, що застигла так надовго, готувалася знову почати рух.

Хлопчик дивився на неї, його рот беззвучно рухався.

Таємниче ім’я з’явилося в її розумі, попрямувало до її губ.

 — Луціус? — прошепотіла вона.

* * *

__Морт — чудовий вибір першої книжки для ознайомлення з творчістю Пратчетта.

Розділ 121. Варте захисту: Северус Снейп

Кабінет директорки пронизувала серйозність. Мінерва повернулась з лікарні Святого Мунґо, де залишила Драко з Нарцисою/Ненсі. Там мали оглянути леді Мелфой та визначити, яку шкоду заподіяв її здоров’ю десяток років життя маґлом. Гаррі знов прийшов до кабінету директорки, а тоді…​ просто не знав, за що взятися насамперед. Було стільки всього, стільки справ, що, видавалося, навіть директорка Макґонеґел не знала, з чого почати, а Гаррі й поготів. Наразі Мінерва знов і знов щось писала на пергаменті, а тоді стирала все помахом руки. Гаррі тим часом заплющив очі, щоб зосередитися. Чи була якась наступна першочергова справа?

У великі дубові двері, що раніше були Дамблдорові, постукали, і від одного слова директорки ті розчахнулися.

Чоловік, що увійшов до кабінету директорки, здавався виснаженим, він вже не їздив на візку, але досі кульгав. Він був одягнений в просту, але чисту й охайну чорну мантію. Через ліве плече висів наплічник з грубої сірої шкіри із срібним різьбленням, в якому були вставлені чотири зелені камінці, схожі на перлини. Наплічник виглядав був ретельно зачарованим, в такий могли влізти всі речі з маґлівського будинку.

Гаррі вистачило одного погляду на нього, щоб зрозуміти.

Директорка Макґонеґел завмерла за своїм столом.

Северус Снейп схилив голову до неї.

 — Що це означає? — спитала директорка таким голосом, ніби їй вхопило серце, та вона все одразу зрозуміла, як і Гаррі.

 — Я йду з посади майстра зіллєваріння Гоґвортсу, — просто повідомив він. — І я не залишусь, щоб отримати зарплатню за останній місяць. Якщо є учні, яким я особливо нашкодив, — можете використати для їхніх потреб.

Він знає. Це спало на думку Гаррі. Він не міг висловити, що саме майстер зіллєваріння тепер знає, але ясно було — Северус це знає.

 — Северусе…​ — почала директорка Макґонеґел глухим голосом. — Професоре Северус Снейп, можливо, ви не усвідомлюєте, як важко знайти майстра зіллєваріння, що здатен безпечно навчати учнів маґлівського роду, чи достатньо хитрого професора, щоб тримати в Слизерині подобу порядку…​

Чоловік знов похилив голову:

 — Я гадав, що немає потреби вам це казати, директорко, проте з усією наполегливістю раджу призначити новим вихователем Слизерину людину, що якнайменше мене нагадує.

 — Северусе, ти робив лише те, що казав Албус! Ти міг би лишитись і поводитись інакше!

 — Пані директорко, — мовив Гаррі. Його голос теж здавався понурим, що його здивувало, бо він не знав Северуса Снейпа так вже добре. — Я вважаю, ви маєте його відпустити, якщо він хоче піти.

Дамблдор використовував його. Можливо не так, як думав професор Квірел, можливо через пророцтво, а не для саботажу Слизерину, але Дамблдор точно його використовував. Були речі, які вже давно можна було сказати Северусові, щоб той відчув себе вільним. Зрозуміло, чому Дамблдор не ризикував це зробити, та все ж, Северусом користувались зовсім не по-доброму. Навіть його засліплення й смуток були використані так, що він не міг зрозуміти наслідків своїх дій як майстра зіллєваріння…​

 — Добре, що я вас тут зустрів, містере Поттер. — сказав Северус. — У нас є незавершена справа.

Гаррі не знав, що відповісти, і просто кивнув.

Здавалося, Северусу важко говорити. Він просто стояв з сірим наплічником на плечі перед ними обома. Нарешті, він знайшов слова:

 — Твоя матір. Лілі. Вона була…​

 — Я знаю, — слова Гаррі пройшли товщу його горла. — Ви не мусите це казати.

 — Лілі була прекрасна, видатна чаклунка, містере Поттер. Я не можу дозволити, щоб ви думали інакше через те, що я вам казав був.

 — Северусе? — сказала Макґонеґел, вона видавалася такою шокованою, ніби власні чоботи її щойно вкусили.

Колишній майстер зіллєваріння не відводив очей від Гаррі:

 — Між мною та Лілі було більше одної перешкоди, насамперед мої необачні спроби підлеститися до чистокровних учнів мого гуртожитку. Якщо мої слова справили враження, ніби єдина помилка на неясному тлі скінчила все, якщо я вдавав, ніби в неї не було жодної іншої причини, крім її неглибокості, щоб не кохати мене, сподіваюся, ваші книжки також навчили вас, що такі речі кажуть ду́рні.

 — Навчили, — сказав Гаррі. Він дивився на добротний сірий наплічник на лівому плечі Снейпа, не в змозі зустрітись з майстром зіллєваріння поглядом. — Навчили.

 — Втім, — вів далі колишній майстер зіллєваріння, — Боюся, що не можу додати нічого про вашого батька, крім того, що вже сказав.

 — Северусе!

Колишній майстер зіллєваріння дивився лише на Гаррі.

 — Чорна мітка на моїй руці не мертва, і пророцтво не було виконане так, як ти розповів перед натовпом. Як ти знищив усе, крім залишку Темного Лорда?

Гаррі завагався.

 — Я забуттятнув більшість його спогадів і…​ запечатав його, як кажуть чаклуни. Навіть якщо печать буде зламано, він не повернеться собою.

Северус коротко нахмурився й знизав плечима:

 — Гадаю, це прийнятно.

 — Професоре Снейп, — сказав Гаррі, бо і це тепер було його відповідальністю, — Орден Фенікса має віддати вам належне за вашу службу. У мене є всі можливості, щоб розплатитися і фінансово, і магією. Ну, раптом ви бажаєте почати нове життя заможним, чи з ліпшим волоссям абощо.

 — Дивно таке казати такому, як я, — протяжно сказав колишній майстер зіллєваріння. — Я вирушив до Темного Лорда з метою продати йому пророцтво в обмін на любов Лілі, хай які темні засоби будуть використані задля цієї мети. Не можна це так легко пробачати. А потім, роками пізніше, коли я став майстром зіллєваріння…​ ти сам бачив…​ Ти справді вважаєш, що служба Ордену Фенікса спокутує всі мої гріхи?

 — Люди завжди недосконалі, — сказав Гаррі, хоч слова застрягали в горлі. — Вони завжди роблять помилки. Ви принаймні намагалися свої компенсувати.

 — Можливо, — мовив колишній майстер зіллєваріння. — Моєю останньою повинністю було провалити охорону Каменя, бути переможеним. І я зробив це, і вижив, чого ніколи не очікував, — Северус притулився до дверей, через які увійшов, знімаючи навантаження з лівої ноги. — Я навіть не думав просити твого пробачення, але якщо ти пропонуєш його так вільно, я прийму його з вдячністю. Відсьогодні я хочу обирати менше поганих шляхів. Гадаю, це найкраще зробити, почавши спочатку.

Сльози заблищали на носі й щоках Мінерви Макґонеґел, її голос не мав надії:

 — Впевнена, ти міг би почати наново в Гоґвортсі.

Северус похитав головою:

 — Забагато учнів пам’ятатимуть мене як злого майстра зіллєваріння. Ні, Мінерво. Я піду в нове місце, зміню ім’я та знайду нове кохання.

 — Северусе Снейп, — сказав Гаррі, бо це була його відповідальність спитати: — Чи всі ваші побажання виконано?

 — Вбивцю Лілі подолали, — сказав чоловік. — Я задоволений.

Директорка опустила голову.

 — Будьте здорові, Северусе! — прошепотіла вона.

 — В мене остання порада, — мовив Гаррі, — якщо бажаєте.

 — І яка ж? — спитав Северус Снейп.

 — Копирсання в минулому може довести до депресії. Я даю вам повний дозвіл більше ніколи не думати про минуле, ніколи. Ви не маєте вважати, що це ваш обов’язок перед Лілі — відчувати за неї провину, або щось подібне. Просто зосередьтеся на майбутньому, на своїх нових знайомцях.

 — Я врахую вашу мудрість, — нейтрально сказав Северус.

 — І спробуйте використовувати інший шампунь.

Суха усмішка розтягнулася на обличчі Северуса, і Гаррі подумав, що це він вперше побачив його щиро усміхненим:

 — Щоб ти здох, Поттере.

Гаррі засміявся.

Северус засміявся.

Мінерва схлипувала.

Без зайвих слів вільний чоловік взяв щіпку порошку флу, кинув її в камін і увійшов у зелене полумʼя, прошепотівши щось, чого ніхто не вловив, і це було останнє, що колись чули про Северуса Снейпа.

Розділ 122. Варте захисту: Герміона Ґрейнджер

І був вечір, і був ранок, день останній. 15 червня 1992.

Перший промінь ранку, ця репетиція світанку, лише почав фарбувати небо. На сході від Гоґвортсу, де потім зійде сонце, простягнувся сірий силует пагорбів за квідичним стадіоном.

З висоти кам’яної тераси, на якій зараз сидів Гаррі, можна буде бачити далеко поза пагорби; він окремо про це просив, коли описував, яким має бути його новий кабінет.

Наразі Гаррі сидів, схрестивши ноги на подушці, і свіжий передранковий вітерець охолоджував його незахищені руки й лице. Він наказав був ельфам-домовикам перенести сюди блискучий трон з попереднього кабінету генерала Хаосу…​ а тоді наказав їм забрати його назад, коли йому спало на думку, що джерело його вподобань у сфері прикрас було доволі дивним: чи не від Волдеморта в нього це? Чи був у Волдеморта такий трон? Сама по собі ця підозра не була для Гаррі беззаперечним аргументом — бо, як таке, спостерігання за землями Гоґвортсу з блискучого трону аж ніяким чином не було неетичним в системі моральних цінностей Гаррі. Та попри все Гаррі вирішив був, що йому потрібен час це обміркувати. А доти стане й простої подушки.

В кімнаті під ним, з якої на дах виходить проста дерев’яна драбина, був новий кабінет Гаррі всередині Гоґвортсу. Простора кімната, з величезними вікнами на всю стіну з чотирьох боків; поки що позбавлена меблювання, окрім чотирьох крісел і столу. Гаррі сказав був директорці Макґонеґел, що саме йому треба, а директора Макґонеґел одягла Сортувальний Капелюх і розповіла Гаррі про послідовність поворотів, що приведуть його туди. Таке приміщення, щоб було вищим за сам замок: ніхто зовні Гоґвортсу не побачить жодної башти, що відповідала б кабінетові Гаррі. Це була елементарна пересторога проти снайперів, і не було жодної причини не зробити її.

Хоча, з іншого боку, Гаррі гадки не мав, де саме він зараз перебуває, у будь-якій системі координат. Якщо його кабінет неможливо побачити з землі, то яким чином Гаррі може бачити землі, як саме фотони від ландшафту досягають його очей? Із західного боку краєвид ще мерехтів зірками, ясно видкими у передсвітанковому повітрі. І чи це справжні фотони, що їх випускає гаряче плазмове пекло десь там, в неймовірній далечині? Чи Гаррі зараз сидить в якійсь уявній версії замку Гоґвортс? Чи може це «просто магія», без додаткових роз’яснень? Треба покращити роботу електричних пристроїв поряд із магією — тоді він зможе експериментувати, скеровуючи світло лазерів угору і вниз.

Так, Гаррі тепер має власний кабінет у Гоґвортсі. В нього ще нема офіційної посади, але Хлопчик-Що-Вижив став тепер невід’ємним елементом Гоґвортської школи чарів і чаклунства, майбутнього місця зберігання філософського каменя і єдиного у світі чарівницького закладу направду вищої освіти. Ще не було проведено увесь перелік заходів безпеки, але професорка Вектор наклала початкові чари й руни, щоб захистити кабінет і кабінет-на-даху від підслуховування.

Гаррі сидів на своїй подушці, біля краю даху, і розглядав дерева, озера, квітучі луки. Далеко внизу нерухомо стояли диліжанси — поки що без скелетних коней. Маленькі човни сушилися на березі, готові знову переправити через озеро наймолодших учнів, коли прийде час. Гоґвортський експрес прибув був вночі, і тепер вагони і старовинний паротяг чекали з іншого боку південного озера. Все було готове, щоб відвезти учнів додому після післясвятного бенкету вранці.

Гаррі дивився через озеро на великий старовинний локомотив, на якому він цього разу не поїде додому. Знову. Думка ця викликала в нього дивний смуток і занепокоєння, так, ніби Гаррі вже починав скучати за дружнім спілкуванням з іншими учнями свого віку — якщо цей термін взагалі доречний, адже чималий шматок Гаррі народився у 1926 році. Насправді Гаррі відчув вчора ввечері, у вітальні Рейвенклову, що прірва між ним та іншими учнями ще розширилася. Хоча, може це просто через питання, якими схвильовано перекидалися Падма Патіл і Ентоні Ґольдштейн, палкі здогадки, якими обмінювалися рейнвенкловці про Дівчинку-Що-Ожила. Гаррі ж знав відповіді, він все-все знав, і нічого не міг їм розповісти.

Якась частина Гаррі прагнула поїхати Гоґвортським експресом, а потім повернутися назад через мережу флу. Але коли Гаррі уявив собі, як їде в купе з п’ятьма іншими учнями, і всі вісім годин приховує секрети від Невілла, чи Падми, чи Діна, чи Трейсі, чи Лаванди…​ Перспектива не дуже приваблива. Гаррі відчував, що має це зробити задля «соціалізації з іншими дітьми», але направду йому не хотілося. Він зможе побачити всіх знову на початку наступного навчального року, коли з’являться нові теми для розмов, що до них він зможе вільно долучитися.

Гаррі дивився через озеро на південь, на величезний старий локомотив, і думав про решту свого життя.

Думав про Майбутнє.

У пророцтві з Дамблдорового листа йшлося щось про те, що він розірве на шматки світила в небесах…​ Що ж, це добрий знак. Будь-хто з відповідним вихованням зміг би правильно інтерпретувати цю частину. Ішлося про майбутнє, де людство досягло остаточної перемоги, більш-менш. Не про це зазвичай думав Гаррі, коли роздивлявся зірки, але з позицій дорослої людини, вони були лише гігантськими купами цінної сировини, яка з якоїсь прикрої причини зайнялася, тож її треба розкидати та загасити. А якщо вже ти використовуєш воднево-гелієві резервуари як джерело сировини — то напевно твій вид суттєво подорослішав.

Хіба що пророцтво стосувалося чогось геть іншого. Дамблдор міг неправильно зрозуміти слова провидця…​ але його повідомлення Гаррі було сформульовано так, ніби пророцтво було про те, як Гаррі особисто розриває на шматки зірки, в якомусь недалекому майбутньому. Що потенційно могло бути доволі тривожним сигналом, чи навіть поганою звісткою.

Гаррі видихнув. Учора, перш ніж сон звалив його після довгих годин роздумів, він почав розуміти, що саме означало Дамблдорове повідомлення.

В ретроспективі події шкільного 1991-1992 року в Гоґвортсі, тепер, коли Гаррі розумів, що відбувалося, постали такими жасними, що аж сироти по шкірі йшли.

І справа не тільки в тому, що Гаррі провів цей час в тісному спілкуванні зі своїм хорошим другом лордом Волдемортом. Далеко не в цьому.

Найбільший жах викликало розуміння, яку тонюсіньку лінію Часу Албус Дамблдор обережно впряв крізь вузеньку шпаринку долі, цю тонюсіньку ниточку можливості, протягнену крізь вушко голки.

Передбачення звеліли Дамблдорові скопіювати інтелект Тома Редла у мозок чарівника-дитинчати, що ростиме в атмосфері захоплення маґлівською наукою. Якщо це — найкраща стратегія уникнення катастрофи в майбутньому, що її спромоглися видати провидиці, — то що це нам каже про майбутнє?

Тепер, озираючись назад на Незламну обітницю, що він був дав, можна було припустити, що без цієї його обітниці зловісний ланцюжок подій, що призвів би до катастрофи, вже почав би куватися вчора, коли Гаррі ладний був скасувати Міжнародний статут секретності. Це, у свою чергу, імовірно означало, що сила-силенна пророцтв, що Дамблдор їх почув і до них дослухався, якимось чином забезпечили Гаррі і Волдеморту саме таке зіткнення, щоб Волдеморт змусив Гаррі дати ту Незламну обітницю. І ця Незламна обітниця була частиною вузенької шпаринки в Часі, однією з найменш імовірних умов, необхідних для виживання народів Землі.

І ця Обітниця мала на меті лише одне: захистити всіх від його поточної дурості.

Було таке відчуття, ніби дивишся відеозапис, на якому ти майже потрапив у дорожньо-транспортну пригоду: ти пам’ятаєш, що інша автівка пройшла в якомусь сантиметрі, а на відео ще видно, що хтось також кинув камінчика, і таким чином, щоб величезна вантажівка обминула це майже-зіткнення, а якби не цей камінчик, то і тебе, і твою родину в авто, і цілу планету задавила б вантажівка, що в цій метафорі символізує твою власну цілковиту необізнаність.

Гаррі ж були попереджали, він сам був усвідомлював на якомусь рівні, інакше б його не спинила Обітниця, і він все одно майже зробив неправильний вибір і ледь не знищив тим світ. У ретроспективі Гаррі розумів, що так, альтернативному-Гаррі без Обітниці складно було б прийняти логіку, за якою не можна якнайшвидше надати маґлам можливості магічного зцілення. Якби альтернативний-Гаррі взагалі завважив небезпеку, він би раціоналізував, спробував придумати хитрий спосіб обійти проблему і відмовився б дати цьому декілька років на реалізацію, і світ би припинив існування. Навіть усі попередження, що він був отримав, не допомогли б — без Незламної обітниці.

Одна крихітна ниточка Часу, що її просовують крізь вушко голки.

Гаррі не знав, як йому бути з цим осяянням. Еволюція людських істот не підготувала емоцій, що були б належні в подібних випадках. Гаррі лише й міг, що некліпно витріщатися на те, як близько він підійшов був до катастрофи, як близько він знову ризикує опинитися на краю, якщо цій Обітниці судилося запуститися ще раз. І ось він міркував…​

Міркував…​

«Я не хочу, щоб таке знову трапилося» — якась неправильна думка. Він ніколи і не хотів був знищити світ. Гаррі було вдосталь бажання захистити розумне населення Землі, і саме це бажання певною мірою і становило проблему. Чого Гаррі бракувало — так це якогось елементу ясного бачення, готовності свідомо визнати те, що він був вже знав у глибині душі.

І те, як він провів увесь рік, підлещуючись до професора із захисту, нічого схвального не говорило про його розумові здібності. Навіть навпаки, це теж було частиною проблеми. Були такі речі, що Гаррі знав був, чи сильно підозрював, на якомусь рівні, але жодного разу не сформулював свідомо. Ось і потерпів поразку, і ледь чи не вмер.

Мені треба підвищити рівень своєї гри.

Ось та думка, за якою він полював. Йому треба попрацювати над собою, стати менш тупим.

Мені треба підвищити рівень своєї гри, або доведеться зазнати поразки.

Дамблдор знищив був записи у Залі пророцтв і заборонив записи подальших пророцтв. Вочевидь, колись було пророцтво, згідно якого Гаррі не варто шукати ті пророцтва. Очевидна наступна думка, що може навіть виявитися правдою, — що за інструкціями пророцтв не можна врятувати світ. Що перемога потребує надто складних планів, щоб їх неможливо було передати в посланнях провидиць, або взагалі неможливо передбачити. Якби існував якийсь спосіб, в який Дамблдор міг сам врятувати світ, тоді пророцтва вказали б на нього. Натомість пророцтва сказали Дамблдорові, як створити необхідні попередні умови для існування людини певного штибу; такої людини, що, можливо, зможе дати раду з кризою, що була заскладною для безпосередньої дії пророцтв. Ось чому Гаррі полишили самого, мислити без пророцької підказки. Якби Гаррі тільки те й робив, що виконував таємничі накази з пророцтв, він ніколи не визрів би у зрілого чоловіка, здатного виконати невідоме завдання.

А поки що Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес досі становив із себе ходячу катастрофу, що її треба стримувати Незламною обітницею, щоб не дати йому одразу поставити Землю на шлях до знищення, коли його вже були попередили. Це сталося було буквально вчора, лише через день після того, як він допоміг був Волдемортові майже захопити всю планету.

Перед його очима увесь час біг був певний рядок з Толкіна, з тієї частини, коли Фродо на Ородруїні одягає персня, і Саурон одразу усвідомлює, яким повним йолопом він був увесь цей час. «І незмірна його глупота вмить відкрилася йому, воднораз стала явною», чи щось на цей кшталт.

Між цими двома особами — тим, ким Гаррі мусив стати, і тим, ким він наразі був, — зяяла жахлива прірва.

І Гаррі сумнівався, що час, життєвий досвід і статева зрілість автоматично цю прірву залатають, хоча й теж зможуть стати в пригоді. Хоча якби Гаррі вдалося вирости в такого дорослого, що відповідав би його поточній сутності, як нормальний дорослий нормальному одинадцятирічному підліткові…​ Можливо, цього стане, щоб прослизнути крізь вузеньку шпаринку Часу…​

Йому якимось робом треба було подорослішати, і неможливо було зробити це в традиційний спосіб.

І ще одна думка згадалася Гаррі, цитата з чиєїсь більш заплутаної творчості, ніж толкінівська:

Існує лише один спосіб досягти майстерності: практикувати вже вивчені техніки, не відступати від викликів, а розуміти їх, використовувати до останку всі надані інструменти, доки вони не розпадуться на друзки в твоїх руках, і ти не залишишся сам посеред цілковитої руїни…​ Я не знаю, як створити майстра. Я ніколи не знав, як створити майстра. Тож іди й зазнай поразки…​ Ти тренувався, щоб мати змогу вийти з цієї руїни і не втратити бажання переробити своє Мистецтво. Я не знаю, як створити майстра, та якби тебе не навчали, у тебе було б менше шансів ним стати. Шлях далі починається після того, як, видається, Мистецтво тебе зраджує. Хоча насправді виявиться, що це ти зрадив своє Мистецтво.

І не в тому заковика, що Гаррі обрав був хибний шлях, не те щоб дорога до здорового ґлузду прямувала не в напрямку науки. Просто читання наукових журналів виявилося недостатньо. Всі статті з когнітивної психології про тарганів у людських мізках і так далі стали у пригоді, та їх самих не вистачило. Він не спромігся взяти, як він тепер почав усвідомлювати, таку шалено високу планку неймовірної раціональності, після якої ти починав все правильно робити, натомість він просто мав зручний апарат для описання причин власних помилок постфактум. Себто, згадуючи все, Гаррі міг тепер застосувати такі концепції як «мотивоване міркування» тощо, щоб показати, коли саме цього року він все пустив шкереберть. Це вже щось, якщо він хоче мати більше здорового ґлузду в майбутньому. Це ліпше, ніж не мати зеленого уявлення, що ти не так зробив. Але цього не стане, щоб прослизнути крізь вузьку шпаринку Часу, це ще не та доросла особина, що можливість її появи Дамблдор був забезпечив згідно вказівок пророцтв.

Я мушу думати швидше, дорослішати швидше…​ Який я самотній, і яким самотнім я ще стану? Чи я роблю ту ж саму помилку, що я зробив був у першій битві професора Квірела, коли я не подумав, що в Герміони є капітани? Чи коли не сказав був Дамблдорові про лиховісне передчуття, коли зрозумів, що він скоріш за все не лихий і не божевільний?

Було б некепсько, якби у маґлів були якісь такі наукові дисципліни, але їх не існувало. Можливо, Гаррі варто залучити Деніела Канемана? Можна було б інсценувати його смерть, омолодити його за допомогою Каменя і доручити йому вигадати покращенні тренувальні методи…​

Гаррі витяг зі збірок мантії Бузинову паличку і знову почав роздивлятися темно-сіру деревину, що її передав йому Дамблдор. Гаррі намагався думати швидше, хотів довершити схему за участю Плаща невидимості та Воскресального каменя. Плащ невидимості мав легендарну здатність приховувати того, хто його носить, а також і таємну здатність — сховати того, хто його носить, від самої Смерті, в її дементорському уособлені. Воскресальний камінь мав легендарну здібність викликати образи мертвих, і навіть Волдеморт додав його до своєї системи горокраксів, щоб надати своєму духові можливість вільно пересуватися. Друга Смертельна реліквія була потенціальною складовою системи справжнього безсмертя, що її так і не завершив Кадмус Певерел, можливо, через етичні перепони.

А в продовження цього ряду, маємо третю Смертельну реліквію, Бузинову паличку Антіоха Певерела, що, згідно легенди, переходила від одного чаклуна до іншого, дедалі сильнішого, і робила свого власника невразливим проти звичайних атак; це була загальновідома характеристика…​

Бузинова паличка належала була Дамблдорові, і він намагався запобігти смерті всього світу.

Можливо, сенс того, що Бузинова паличка завжди переходить до переможця, полягає в тому, щоб визначати найсильнішого живого чарівника й додати йому ще більше сил на випадок, якщо виникне загроза для всього виду; вона могла б бути секретною зброєю в битві зі Смертю в її світознищувальному уособленні.

Та якщо всередині Бузинової палички приховується якась вища сила, Гаррі не міг второпати, яка саме, на основі лише цієї згадки. Гаррі здійняв Бузинову паличку вгору і заговорив до неї, назвався нащадком Певерела, що приймає обіт своєї родини; він пообіцяв Бузиновій паличці, що зробить все, щоб урятувати світ від Смерті, і візьме на себе обов’язок Дамблдора. А Бузинова паличка відгукнулася на дотик його руки не більше, ніж раніше, — себто знову відмовила йому в його бажанні стрибнути в цій історії на пару розділів вперед. Можливо, Гаррі мав спочатку завдати першого справжнього удару Смерті світів, перш ніж Бузинова паличка визнає його владу; так, як спадкоємець Іґнотуса Певерела вже переміг тінь Смерті, а спадкоємець Кадмуса Певерела вже пережив Смерть власного тіла, коли відповідні Смертельні реліквії відкрили свої секрети.

Принаймні, Гаррі здогадався, що, на відміну від легенди, насправді Бузинова паличка не мала осердя з «волосини тестрала». Гаррі бачив був тестралів, і вони були кіньми-скелетами, із голою шкірою, не мали ані гриви на головах-черепах, ані опушки на кістлявих хвостах. Але яке ж насправді в неї було осердя — цього Гаррі ще не знав; і як він не шукав, але не знайшов на Бузиновій паличці позначки Смертельних реліквій.

 — Ти, звісно, — промимрив Гаррі до Бузинової палички, — не хочеш мені просто сказати?

Відповіді від палички з виступами-кулями не було; тільки загальне відчуття слави й стриманої могутності, що наче скептично спостерігає за ним.

Гаррі зітхнув і запхав наймогутнішу у світі паличку назад, у зборки шкільної уніформи. Зрештою, він зрозуміє, якщо пощастить — зрозуміє вчасно.

Можливо, вийде швидше, якщо хтось допоможе йому із дослідженнями.

Гаррі усвідомлював на якомусь рівні — ні, він мусить припинити усвідомлювати всіляке на якомусь рівні і почати просто усвідомлювати — Гаррі явно і свідомо усвідомлював, що він обмірковував Майбутнє лише, щоб відволіктися від невідворотного прибуття Герміони Ґрейнджер. Яка отримає довідку про здоров’я в лікарні Святого Мунґо, коли прокинеться сьогодні вранці, і в супроводі професора Флитвіка вирушить назад до Гоґвортсу мережею флу. А по прибуттю повідомить професорові Флитвіку, що мусить негайно переговорити з Гаррі Поттером. Гаррі був отримав від себе записку про це, прокинувшись, коли сонце вже було високо, в спальні в рейвенкловській вежі. Він прочитав був записку, а тоді налаштував часоворот на передсвітанок, коли прибуде Герміона Ґрейнджер.

Вона не буде, власне, сердитися на мене.

…​

Серйозно. Герміона — не така людина. Можливо, була такою на початку року, але тепер вона надто самосвідома, щоб піддатися цьому почуттю.

…​

Що ти хочеш сказати цим «…​»? Якщо маєш що сказати, внутрішній голосе, просто скажи! Ми ж намагаємося бути більш свідомі щодо своїх процесів міркування, пригадуєш?

Небо стало повністю блакитно-сірим — світанок просто перед сходом сонця, коли Гаррі почув звук кроків: хтось піднімався драбиною, що вела до його нового кабінету. Гаррі поквапно підвівся і почав обтрушувати мантію; а тоді, усвідомівши, що саме робить, припинив нервові рухи. Дідько, він щойно був переміг Волдеморта, чого ж йому нервувати.

Голова юної відьми під хвилею брунатних кучерів з’явилася в отворі дверей і роззирнулася довкола. Потім відьма піднялася вище, так, ніби бігцем подолала останні сходи, так, ніби йшла звичайним хідником, тільки й діла, що вертикально; Гаррі міг би пропустити, якби кліпнув очима, як її черевик відштовхнувся від верхньої жердинки драбини і вона легко вистрибнула на дах.

Герміона. Губи Гаррі сформували це ім’я, але не вимовили вголос.

Щось там Гаррі хотів був сказати, але воно геть вилетіло йому з голови.

На даху спливла вже чверть хвилини, перш ніж Герміона Ґрейнджер заговорила. На ній була форма з білою оторочкою, і строката блакитно-бронзова краватка її гуртожитку.

 — Гаррі, — сказала Герміона Ґрейнджер, і, зачувши її до казу рідний голос, Гаррі ледь чи не розплакався, — перш ніж я поставлю тобі всі свої питання, я б хотіла спочатку красно тобі подякувати за, гм, за хай там що ти зробив. Я кажу від щирого серця, чесно. Я тобі вдячна.

 — Герміоно, — сказав Гаррі і глитнув клубок у горлі. Ота фраза, «чи дозволить пані її обійняти», що Гаррі приготував був собі за вступ, ніяк не промовлялася. — Вітаю вдома. Почекай, я накладу деякі захисні закляття.

Гаррі витяг Бузинову паличку з мантії, дістав з капшучка якусь книжку із закладкою, а тоді обережно вимовив «Гоменум Ревеліо», а потім ще два нові захисні закляття, що був здатен накладати завдяки Бузиновій паличці. Небагато, але трохи краще, ніж спиратися виключно на захисні заходи професорки Вектор.

 — В тебе паличка Дамблдора, — зауважила Герміона. Її голос стишився, і пролунав при цьому, як гуркіт лавини в світанкових горах. — І ти можеш використовувати її для заклять з програми для четвертокласників?

Гаррі кивнув, подумки пообіцявши собі бути обережнішим на людях:

 — Можна, я тебе обійму?

Герміона злегка присунулась до нього; вона пересувалася на диво хутко, і більш граційно, ніж колись. У всіх її рухах стриміло щось чисте й незаймане, і це знову нагадало Гаррі, якою спокійною видавалася Герміона, коли спала була на Волдемортовому вівтарі…​

Усвідомлення вдарило Гаррі, як вантажівка, чи, щонайменше, мікроавтобус.

І Гаррі обійняв Герміону, і відчув, якою живою вона здається. Йому захотілося плакати, але він стримався, бо не був певен, чи ця реакція — не просто наслідок дії її аури на нього.

Руки Герміони навколо Гаррі були ніжними, і такими легкими, ніби вона пильнувала, аби випадково не розламати його тіло навпіл, як використану зубочистку.

 — Тож, — сказала Герміона, щойно Гаррі відпустив. Її молоде обличчя мало дуже серйозний вираз, а не тільки чистий і невинний. — Я не сказала аврорам ані що ти там був, ані що це професор Квірел, а не Відомо-Хто, вбив усіх смертежерів. Професор Флитвік дозволив їм дати мені лише одну краплю сироватки правди, тож я не мусила казати. Я лише сказала їм, мовляв, останнє, що пам’ятаю, — це троль.

 — Ага, — сказав Гаррі. Він чомусь втупився Герміоні в перенісся, замість дивитися в очі. — А що саме, гадаєш, сталося?

 — Ну, — задумливо протягнула Герміона Ґрейнджер. — Мене з’їв троль, і краще б це трапилося зі мною востаннє, а тоді був дуже гучний бах, і повернулися мої ноги, і ось уже я лежу на кам’яному вівтарі посеред незнайомого цвинтаря в темному нічному лісі, а в шию мені вчепилися чиїсь відрубані руки. Як бачиш, містере Поттер, я зненацька опинилася в дивній, темній і лячній ситуації, і я не збиралася повторювати помилку, як тоді з Трейсі. Я одразу второпала, що це все ти.

Гаррі кивнув.

 — Гарний здогад.

 — Я гукнула тебе, але ти не відповів, — сказала Герміона. — Я сіла, і одна з кривавих рук зісковзнула по моїй сорочці, лишаючи по собі слід з малюсеньких шматочків плоті. Втім, я не закричала, навіть коли роззирнулася, і побачила всі ці голови і трупи довкола, і зрозуміла, звідки так тхне, — Герміона зупинилася, щоб зробити глибокий вдих. — Я побачила маски-черепи і зрозуміла, що мертві люди були смертежерами. Я одразу зрозуміла, що професор із захисту був з тобою і вбив їх усіх, але не помітила, що тіло професора Квірела теж там. Я не зрозуміла, що це він, навіть коли побачила, як професор Флитвік перевіряє його тіло. Він виглядав…​ якось інакше, померлий, — голос Герміони стих іще. Мала рідкісно пригнічений вигляд, так не схоже на неї. — Мені сказали, що Девід Монро пожертвував власним життям, щоб повернути мене з-за краю, так само як твоя мати пожертвувала собою заради тебе, і все для того, щоб Темний Лорд знову вибухнув, коли спробує торкнутися мене. Я цілком певна, що це не вся правда, але…​ Я так погано думала про професора із захисту, абсолютно невиправдано.

 — Ет, — сказав Гаррі.

Герміона урочисто кивнула, склавши руки попереду, ніби у каятті:

 — Я знаю, що ти імовірно занадто хороший, щоб сказати мені зараз те, на що я заслуговую, тож я скажу це за тебе, Гаррі. Ти мав абсолютну рацію стосовно професора Квірела, а я помилялася. Ти мені казав. Девід Монро був на дрібку темний, та чималий слизеринець, і я поводилась як дитина, бо гадала, що це те ж саме, що бути лихим.

 — Тойво, — сказав Гаррі. Йому було дуже складно говорити. — Насправді решта світу про це не знає, навіть директорка. Направду, ти була на всі сто дванадцять відсотків справедлива щодо того, хто лихий, а хто ні; і надалі я пам’ятатиму, що, хоча формально «темний» і «лихий» — не одне і те саме, втім, існує серйозна статистична кореляція.

 — Ти диви, — сказала Герміона, і замовкла.

 — Ти не скажеш «я ж тобі казала»? — спитав Гаррі. Уявна Герміона в його голові зараз верещала: «Я Ж ТОБІ КАЗАЛА! ХІБА Ж Я ТОБІ НЕ КАЗАЛА, ПОТТЕРЕ? КАЗАЛА Ж! ПРОФЕСОР КВІРЕЛ ЛИИИИХИИИЙ, ПОВСЯКЧАС КАЗАЛА АЛЕ ТИ МЕНЕ НЕ ПОСЛУХАВ!»

Справжня Герміона заперечливо потрусила головою:

 — Я знаю, що він був важливою для тебе людиною, — м’яко сказала вона. — І, якщо вже виявилося, що моя правда…​ Я знала, що тобі мабуть буде дуже боляче, коли з’ясується, що професор Квірел — лихий, і тому не час для всіх цих «я ж була казала». Тобто, так я вирішила, коли обмірковувала цю проблему декілька місяців тому.

 — Дякую тобі, міс Ґрейнджер, — Гаррі тішився, що вона сказала принаймні це, інакше це було б не схоже на його Герміону.

 — Тож, містере Поттер, — Герміона Ґрейнджер постукувала пальцями по мантії десь в районі стегна. — Після того, як медивідьма взяла мою кров на аналіз, мені одразу ж припинило боліти, а коли я змахнула засохлу кровинку з руки, то не змогла знайти, де мене проштрикнуло голкою. Я позгинала деякі металеві конструкції мого ліжка без особливих зусиль, і, хоча я досі не мала змоги перевірити це докладно, але відчуваю себе так, ніби можу бігати справді швидко. Мої нігті мають колір перлів і блищать, хоча я не пригадую, щоб я їх фарбувала. Так само виглядають і мої зуби, і, як доньку зубних лікарів, це мене бентежить. Тож, не те щоб я була невдячна, але що саме ти зі мною зробив?

 — Ет…​ — почав Гаррі. — І тебе напевно цікавить, чому від тебе струменить аура чистоти і невинності?

 — Від мене ЩО струменить?

 — Це була не моя ідея. Чесно. — Гаррі забелькотів. — Будь ласочка, не вбивай мене.

Герміона Ґрейнджер поставила долоні на рівень очей і, звівши очі в одну точку, втупилася у свої пальці.

 — Гаррі, тобто ти кажеш…​ Ну, себто, я випромінюю невинність, і вся така сильна і швидка, і зуби в мене білі, як перлини…​ мої нігті зроблені з алікорну?

 — Алікорн?

 — Термін для рога єдинорога, містере Поттер, — Герміона Ґрейнджер зробила невдалу спробу погризти свої нігті. — Тож, я так розумію, якщо повертаєш дівчину з мертвих, вона стає, як це каже Дафна, сяйливою принцесою-єдинорогом?

 — Все було не зовсім так, — сказав Гаррі, хоча це було жахливо близько до того, як все було.

Герміона витягла пальця з рота і насуплено його розглядала.

 — Я також не можу його прокусити. Містере Поттер, чи передбачили ви масштаб проблем, пов’язаний з тим, що я тепер буквально не здатна обстригти собі нігті на руках та ногах?

 — У близнюків Візлі є магічний меч, що має допомогти, — запропонував Гаррі.

 — Я так гадаю, — твердо сказала Герміона Ґрейнджер, — що мені варто дізнатися всю цю історію, містере Поттер. Бо, знаючи тебе і знаючи професора Квірела, тут не обійшлося без якогось плану.

Гаррі глибоко зітхнув. Випустив повітря.

 — Вибач, це…​ засекречена інформація. Я міг би тобі розповісти, якби ти опанувала блокологію, але…​ чи ти цього хочеш?

 — Чи я хочу вивчити блокологію? — перепитала Герміона дещо здивовано. — Це ж з програми щонайменше шостого року навчання?

 — Я їй навчився, — сказав Гаррі. — В мене була дещо незвична фора, але я сумніваюся, що в перспективі це багато на що важило. Себто, я гадаю, ти б могла вивчити вищу математику, якби доклала достатньо зусиль, незалежно від того, в якому віці маґли зазвичай її вивчають. Питання в іншому, — Гарі силувався вирівняти дихання. — Питання полягає в тому, чи ти дійсно досі хочеш робити…​ ну такі штуки.

Герміона повернулася до світлої риски світанку на сході.

 — Ти питаєш, — тихо сказала вона, — чи я досі хочу бути героєм тепер, коли знаю, що моя єдина спроба забезпечила мені страхітливу смерть?

Гаррі кивнув, тоді сказав «так», бо ж Герміона стояла до нього спиною. Це слово якось важко видобувалося з горлянки.

 — Я вже думала про це, — сказала Герміона. — І смерть, до речі, була винятково огидною й болісною.

 — Я, тойво…​ Я зробив певні приготування, на випадок, якщо раптом ти досі хочеш бути героєм. Було певне вікно можливостей, і в мене не було часу порадитись із тобою, і я не міг дати тобі мене побачити, бо я очікував, що пізніше тобі дадуть сироватку правди. Але якщо це тобі не подобається, то я можу скасувати майже все, а решту ти просто ігноруватимеш.

Герміона якось відсторонено кивнула.

 — Приготування на кшталт…​ того, щоб змусити всіх повірити, що це я…​ Гаррі, насправді я щось зробила проти Відомо-Кого?

 — Ні, це все був я, тільки прошу, нікому не кажи. Просто щоб ти знала, в той раз, коли Хлопчик-Що-Вижив гадано переміг Волдеморта, в ніч на Геловін 1981 року, це була перемога Дамблдора, і він змусив усіх повірити, що це був я. Тож тепер я маю одну перемогу над Волдемортом, і відомий однією перемогою над Волдемортом. Зрештою все доходить рівноваги, гадаю.

Герміона далі дивилася на схід, туди, де, далеко-далеко, розпростягся невидний звідси Лондон.

 — Мені це не дуже до душі, — сказала вона по якомусь часі. — Люди думають, що я перемогла темного лорда Волдеморта, хоча я насправді нічого такого не робила…​ а, так ти ж пройшов через це, так?

 — Ага. Вибач, що змушую тебе через це проходити. Я…​ ну, гадаю, я намагався створити окрему особистість для тебе в очах інших людей. Це була унікальна можливість, і все розвивалося так швидко і…​ Потім я зрозумів, що, напевно, не слід було, але запізно. — Гаррі кахикнув. — Втім, тойво…​ Якщо тобі б хотілося таки зробити щось гідне того уявлення, що люди зараз мають про Дівчинку-Що-Ожила.. В мене є дещо, що може тебе зацікавити. Якщо хочеш, то вже зовсім скоро.

Герміона Ґрейнджер дивилася на нього.

 — Але ти не мусиш! — поквапом додав Гаррі. — Можеш просто проігнорувати цю ідею й бути найкращою ученицею Рейвенклову! Якщо тобі це більше до душі.

 — Випробовуєте на мені зворотну психологію, містере Поттер?

 — Ні! Чесно! — Гаррі втягнув повітря. — Я намагаюся не вирішувати за тебе, яким буде твоє життя. Вчора я думав був, що бачу, який може бути твій наступний крок, — але тоді я згадав, що більшу частину цього року я поводився був, як цілковитий дурень. Я думав про те, що мені казав Дамблдор. І я зрозумів, що це не моя роль — вирішувати таке. Що ти можеш робити зі своїм життям, що тобі заманеться, і цей вибір мусить бути, понад усе, твоїм власним. Можливо, ти не хочеш бути героєм далі; може, ти хочеш стати геніальним дослідником магії, бо саме ним Герміона Ґрейнджер насправді і була весь цей час, і неважливо, з чого там зараз зроблені твої нігті. А може ти вирішиш навчатися у Салемському інституті відьом в Америці замість лишатися у Гоґвортсі. Я не скажу, що зрадів би такому рішенню, але це справді тобі вирішувати. — Широким жестом руки Гаррі охопив виднокрай, ніби вказуючи на весь світ, що лежить поза Гоґвортсом. — Ти можеш піти в будь-якому напрямку. Можеш робити будь-що зі своїм життям. Якщо хочеш бути заможним підстаркуватим русалом — я можу це облаштувати. Серйозно.

Герміона повільно кивнула.

 — Цікаво, як саме б ти це зробив, але чого я хочу — так це щоб нічого не робили за мене.

Гаррі зітхнув.

 — Я розумію. Ех…​ — Гаррі затнувся. — Гадаю…​ якщо тобі це допоможе…​ для мене багато що було зроблено і підготовано. Здебільшого Дамблдором, хоча й професором Квірелом теж. Можливо, здатності всього в житті добиватися самому теж треба добитися.

 — Ну, звучить дуже мудро, — зреагувала Герміона. — Так само батьки платять за мою освіту, щоб потім я могла отримати власну роботу. Професор Квірел повертає мене до життя як сяйливу принцесу-єдинорога, а ти всім кажеш, що я вколошкала темного лорда Волдеморта — це достоту те ж саме, насправді.

 — Мені справді шкода, — сказав Гаррі. — Я знаю, що слід було зробити це в якийсь інший спосіб, проте…​ В мене було мало часу на планування, я був змучений, і в голові була каша…​

 — Я вдячна, Гаррі, — промовила Герміона значно лагідніше. — Ти занадто суворий до себе. Будь ласка, коли я на тебе погримую, не стався до цього аж так серйозно. Не хочу бути таким собі дівчам, що повернулося з мертвих і ото бідкається, мовляв, і суперсили в неї якісь не такі, і нігті з алікорну мають не той відтінок, — Герміона знову відвернулася від Гаррі до обрію на сході. — Проте, містере Поттер…​ якщо раптом я вирішу, що жахливої смерті недостатньо, щоб переглянути мій життєвий вибір…​ поки що суто теоретично…​ то що тоді?

 — Я з усіх сил підтримуватиму тебе у твоєму життєвому виборі, — сказав Гаррі твердо. — Хай який він буде.

 — Підозрюю, що в тебе вже є для мене завдання. Гарненьке безпечне завдання, таке, щоб я, борони боже, не постраждала знову.

Гаррі поте́р повіки — він почувався втомленим. Так, ніби чув всередині голос Албуса Дамблдора. Пробач мені, Герміоно Ґрейнджер…​

 — Мені шкода, Герміоно. Якщо ти обереш цей шлях, я змушений буду діяти а ля Дамблдор, себто, не казати тобі певні речі. Маніпулювати тобою, хоча б трохи. Я дійсно вірю, що ти могла б зараз зробити дещо, дещо справжнє, дещо відповідне тому уявленню, що люди зараз мають про Дівчику-Що-Ожила…​ Вірю, що можеш мати долю, навіть…​ але зрештою це лише мої здогадки, я знаю значно менше, ніж знав Дамблдор. Чи ти готова ризикнути життям, яке щойно отримала назад?

Герміона розвернулася до нього, очі величезні зі здивування.

 — Ризикнути життям?

Гаррі не кивнув, бо це вже була б відверта брехня.

 — Чи ти готова до цього? — натомість відповів він питанням на питання. — Завдання, про яке мені йдеться, могло б бути твоєю долею…​ І ні, я не знаю жодних пророцтв про це, це лише здогадка.. Так ось, це завдання вимагатиме буквально спуститися в пекло, такого типу похід.

 — Я гадала…​ — почала Герміона. Її голос звучав невпевнено. — Я була певна, що після того, що трапилося, ти і професорка Макґонеґел…​ ну ти знаєш…​ не дозволите мені робити щось бодай трішки небезпечне.

Гаррі промовчав — він відчув себе винним через незаслужені отримані бали в їхніх стосунках. Насправді тут Герміона неймовірно точно його моделювала. Якби не той факт, що в Герміони був горокракс, раніше поверхня планети Венера охолонула б до менш ніж одного Кельвіна, ніж Гаррі пропонував би таке.

 — За шкалою від нуля до сотні, наскільки буквально йдеться про пекло? — спитала Герміона. Дівчина виглядала трохи стурбованою.

Гаррі подумки налаштував терези, згадуючи Азкабан:

 — Десь близько…​ вісімдесяти сімох?

 — Скидається на щось таке, що мені варто зробити у старшому віці, Гаррі. Бо є різниця між героєм і безумцем.

Гаррі похитав головою.

 — Я не думаю, що ризики якось зміняться з часом, — сказав він, не уточнюючи, власне, розмір ризиків, — і це щось, що варто зробити якомога раніше, якщо взагалі робити.

 — І в моїх батьків права слова нема, — уточнила Герміона. — Чи є?

Гаррі знизав плечима.

 — Ми обидва знаємо, за що вони проголосують, і ти можеш це врахувати, якщо хочеш. І, до речі, я сказав, щоб докторові і докторці Ґрейнджер поки що не повідомляли, що ти жива. Вони дізнаються, коли ти повернешся зі своєї місії, якщо, звісно, ти на неї погодишся. Так буде краще…​ для батьківських нервів, так вони отримають один приємний сюрприз, замість зайвих хвилювань…​ з різних приводів.

 — Ти ба, дуже завбачливо з твого боку. — сказала Герміона. — Як мило з твого боку так піклуватися про їхні почуття. Можна мені це обміркувати пару хвилин?

Гаррі махнув рукою в напрямку подушки, що лежала навпроти його власної, і Герміона з грацією русалки опустилася на неї і втупилася у краєвид за парапетом вежі. Вона досі випромінювала спокій і гармонію. З тим треба щось робити — може доручити комусь винайти зілля анти-невинності?

 — Я маю прийняти рішення, не знаючи, у чому полягає місія? — спитала Герміона.

 — Ой, авжеж ні, — сказав Гаррі, згадавши дуже схожу розмову перед його власною подорожжю в Азкабан. — Ти маєш робити вільний вибір, якщо згодишся на щось таке. Це необхідна умова місії. Якщо ти скажеш, що досі хочеш бути героєм, тоді я розповім тобі про місію — після того, як ти спокійно поїси, поспілкуєшся з народом і трохи прийдеш до тями — і ти вирішиш, чи хочеш щось таке робити. І ми заздалегідь перевіримо, чи твоє повернення з мертвих дійсно дозволяє тобі насилати одне закляття, що чарівники вважають неможливим, до того, як ти вирушиш в дорогу.

Герміона кивнула, і знову замовкла.

Коли вона знову заговорила, було вже значно світліше.

 — Мені страшно, — сказала Герміона, майже пошепки. — Я боюся не знову померти, чи принаймні не тільки цього. Я боюсь, що не впораюсь. Я мала шанс перемогти троля, а замість цього просто загинула…​

 — Цей троль був дистанційною зброєю Волдеморта, плюс він деактивував усі твої магічні предмети, просто щоб ти знала.

 — Я померла. А ти якимось чином убив троля, гадаю, я пам’ятаю ту частину — він тебе навіть не загальмував. — Герміона не плакала, на щоках її не блищали сльози, вона просто роздивлялася далечінь неба, де невдовзі з’явиться сонце. — І ти повернув мене з мертвих як сяйливу принцесу-єдинорога. Я знаю, що не змогла б зробити такого. Я боюся, що я ніколи не буду здатна на таке, хай що там люди про мене думають.

 — Це — обставини, за яких починається твоя подорож, гадаю…​. — Гаррі замовк. — Вибач, я не мушу намагатися вплинути на твоє рішення.

 — Ні, — прошепотіла Герміона, роздивляючись пагорби внизу. Вона заговорила гучніше. — Ні, Гаррі. Я хочу це почути.

 — Добре. Гадаю, зараз твій шлях починається. Все, що сталося до сьогодні…​ це поставило тебе в таке становище, в якому опинився я у вересні. Тоді я спочатку вважав, що я просто хлопчик-вундеркінд, а тоді виявилося щось іще, що завдало мені вищу планку. Якби ти не порівнювала себе зі мною і…​ — когнітивними шаблонами дорослої людини, скопійованими з Тома Редла, — моєю темною стороною…​ ти б була найяскравішою зіркою Рейвенклову, що очолила власну кампанію боротьби із цькуванням у школі, зберегла здоровий ґлузд під тиском Волдеморта, і все це в якісь дванадцять рочків. Я перевірив, у тебе були кращі оцінки, ніж у Дамблдора в першому класі, — за винятком оцінки із захисту, але це ж через волдемортські закиди Волдеморта. — Тепер у тебе є певні сили і репутація, яку треба виправдовувати, а світ готовий запропонувати тобі деякі складні завдання. Ти стоїш на початку свого шляху, так само як я стояв на початку свого. Не недооцінюй себе.

А тоді Гаррі міцно стулив пельку, бо він таки вмовляв Герміону погодитись, а це було неправильно. Принаймні він зміг зупинитися перш ніж бовкнути, що, мовляв, якщо вона не може бути героєм, то хто, з її точки зору, зможе.

 — А знаєш, — Герміона зверталася до горизонту, а не до Гаррі, — в мене якось була схожа розмова з професором Квірелом — те ж про те, як бути героєм. Але він стояв на протилежній позиції, звісно. Та крім цього, чомусь в мене таке ж відчуття, як коли він зі мною сперечався.

Гаррі старанно не розтуляв рота. Давати людям вирішувати за себе було дуже важко, бо це означало дозволити їм також і неправильний вибір, та на це не було ради.

Герміона говорила обережно. Блакитні краї її шкільної мантії пояскравішали на тлі чорної тканини, коли ззаду їх підсвітили світанкові промені; на заході вже й зірок не було видно, бо все небо поступово заливало світлом.

 — Професор Квірел тоді сказав мені…​ він сказав, що колись був героєм. Але люди недостатньо йому допомагали, і тому він здався і подався робити щось цікавіше. Я сказала професорові Квірелу, що він був неправильно вчинив…​ Насправді я сказала, що «огидно» вчинив. Професор Квірел відповів, що, мовляв, так, може він жахлива людина, але як щодо тих всіх інших людей, що взагалі не зробили жодної геройської спроби? Вони були навіть гірші за нього? Я не знала, що йому відповісти. Я маю на увазі, не будеш же казати, що лише герої «а ля ґрифіндорець» мають право називатися хорошими людьми. Сам професор Квірел, щоправда, взагалі йшов до того, що лише амбіційні люди мають право дихати. Я так не думала. Але і припиняти бути героєм видавалося мені неправильним — відійти від справ, ніби все скінчено. Тож я просто стояла там, як остання дурепа. Але тепер я знаю, що мала тоді йому відповісти.

Гаррі дихав дуже-дуже обережно.

Герміона підвелася з подушки і звернулася обличчям до Гаррі.

 — З мене годі намагатися буди героїнею, — її риси яскраво вимальовувались на тлі східного неба, — Взагалі не варто було йти цим шляхом. Є лише люди, які роблять те, що можуть, хай що це є. А є такі люди, що навіть не намагаються робити те, що вони можуть, і так, ці люди чинять неправильно. Я ніколи більше не намагатимуся стати героєм. Я спробую не думати в цій термінології. Але мій внесок не буде меншим за той, що я здатна зробити, — чи не набагато меншим, зрештою, я лише людина, — Гаррі ніколи не розумів, що такого загадкового в Моні Лізі, та якби він міг зараз сфотографувати рішуче-радісну усмішку Герміони, то міг би потім дивитися на неї годинами без розуміння, тоді як Дамблдор прочитав би цю усмішку миттю. — Я не вивчу свого уроку. Я буду настільки дурна. Я й далі старатимуся робити все, на що я здатна, чи, принаймні, щось із цього — ну, ти мене зрозумів. Навіть якщо це становитиме ризик для мого життя — якщо це буде варто такого ризику, звісно, а не просто тупо. Ось тобі моя відповідь. — Герміона глибоко вдихнула, але на її обличчі була написана рішучість. — Тож, чим я можу допомогти?

У Гаррі голос закляк у горлі. Він засунув руку до капшучка, і написав пальцем «П-Л-А-Щ», бо не міг говорити, і витяг назовні кіптявну імлу Плаща невидимості — і востаннє запропонував його Герміоні. Гаррі довелося вичавлювати з себе слова: — Це — Істинний Плащ невидимості, — сказав Гаррі пошепки, — та Смертельна реліквія, що її Іґнотус Певерел передав своїм нащадкам, Поттерам. І тепер її передають тобі…​

 — Гаррі! — скрикнула Герміона. Її руки злетіли їй до грудей, ніби вона хотіла захистити себе від подарунка-нападника. — Ти абсолютно не мусиш!

 — Я точно мушу це зробити. Я покинув шлях героя, я не можу ризикувати собою в усіляких пригодах. А ти…​ ти можеш, — вільною рукою Гаррі протер очі. — Гадаю, ця річ була зроблена для тебе. Для такої людини, якою ти станеш, — зброя проти Смерті, в її формі відчаю, що вкриває людський розум та висотує всю надію на майбутнє; ти станеш на борню з цією Смертю, і не тільки в її дементорському втіленні, гадаю…​ — Я не позичаю тобі мій Плащ, але віддаю, Герміоно Джин Ґрейнджер. Оберігай її надійно до кінця часу.

Повільно, Герміона простягла руку й взялася за Плащ, виглядаючи так, ніби зараз заплаче.

 — Дякую, — прошепотіла вона. — Гадаю…​ Хоча я й покінчила з усім цим геройством…​ Я гадаю, що ти завжди був, з першого дня нашої зустрічі, моїм таємничим старим чарівником.

 — А я гадаю, — сказав Гаррі, ледь даючи собі раду зі своїм стисненим горлом, — навіть якщо ти наразі відкидаєш цей спосіб мислення, я думаю, що тобі завжди судилося стати героєм — від самого початку цієї історії.

Якою мусить стати Герміона Ґрейнджер, яку дорослу подобу має набути, щоб пройти крізь вузьку шпаринку Часу? Я не знаю цього теж, так само як не можу уявити собі власну дорослу особистість. Але її перші кроки видно чіткіше, ніж мої…​

Гаррі відпустив Плащ, і він перейшов з рук в руки.

 — Він співає, — зауважила Герміона. — Він співає мені, — вона витерла очі долонею. — Не можу повірити, що ти це зробив, Гаррі.

Гаррі знову пошурхотів у капшучку і цього разу видобув із нього довгий золотий ланцюжок, на якому висів золотий годинниковий корпус.

 — А це — твоя особиста машина часу.

Запала мовчанка, протягом якої планета Земля прокрутился на своїй орбіті трошки далі, а Істинний Плащ невидимості вислизнув з рук Герміони долу, на дах, де залишився лежати пожмаканою купкою тканини.

 — Що? — нарешті озвалася Герміона.

 — Її тут називають часоворотом. Гоґвортс має запас службових часоворотів, щоб видавати деяким учням. Я отримав свій на початку року для боротьби з порушеннями сну. Він дозволяє користувачеві повертатися назад у часі на годину за раз, до шести разів на добу. Я використовував його, щоб отримати додаткові шість годин на день для навчання. А також щоб зникнути з заняття з настійок, і ще багато для чого. Не хвилюйся, часоворот не змінює історію і не генерує парадоксів, здатних знищити всесвіт.

 — Ти тримався на моєму академічному рівні, бо вчився додаткові шість годин на день за допомогою машини часу. — Герміоні Ґрейнджер, з якоїсь незрозумілої причини було складно дати собі раду з цією концепцією.

Гаррі змусив себе виглядати спантеличеним:

 — Хіба в цьому є щось дивне?

Герміона простягнула руку й взяла золотий ланцюжок.

 — За чаклунськими стандартами, гадаю, нема, — сказала вона. Голос її прозвучав навдивовижу різко. Вона надягла ланцюжок на шию, заправила годинника під сорочку. — Але тепер я значно краще почуваюся щодо наших змагань у навчанні, дуже тобі за це дякую.

Гаррі кахикнув.

 — Також, позаяк Волдеморт винищив рід Монро, а тоді, як всі гадають, ти помстилася за них, вбивши Волдеморта, я організував так, щоб Амелія просунула відповідний указ, підписаний рештками Чарверсуду, згідно якого Ґрейнджер тепер — шляхетний рід Британії.

 — Перепрошую? — сказала Герміона.

 — Це автоматично робить тебе єдиним нащадком шляхетного роду. Відповідно, щоб стати юридично повнолітньою, тобі достатньо скласти Середні Оцінки Взірцевих учнів; я записав нас обох на кінець літа, тож матимемо достатньо часу на підготовку. Себто, якщо ти не проти, звісно.

Герміона Ґрейнджер видавала якийсь химерний пронизливий шум, що в разі менш органічного пристрою ясно свідчив би на збій у роботі двигуна.

 — В мене два місяці на підготовку до СОВ?

 — Герміоно, це іспити, розроблені з розрахунку на п’ятнадцятирічних, і більшість з них його проходять. Звичайні п’ятнадцятирічні, я наголошую. Ми зможемо отримати прохідні оцінки з рівнем сили третьокласника, якщо вивчимо потрібний набір заклять, а більшого нам для повноліття і не треба. Хоч тобі і доведеться якось змиритися із оцінками «задовільно» замість звичних тобі «відмінно».

Пронизливий шум з Герміони Ґрейнджер на тон підвищився.

 — Ось, повертаю тобі твою паличку, — Гаррі дістав її з капшучка. — І твій капшучок. Я простежив, щоб вони поклали назад усе, що було поряд, коли ти померла, — капшучок Гаррі дістав зі звичайної кишені мантії, позаяк йому не хотілося класти бездонну сумку всередину бездонної сумки, навіть якщо, згідно техніки безпеки і за умови нормального функціонування обох пристроїв, це вважалося цілком безпечним.

Герміона прийняла свою паличку, взяла свій капшучок — її рухи були граційні, хоча пальці їй трохи тремтіли.

 — Так, що ще…​ у присязі, що ти складала родові Поттерів говорилося лише про служіння «до дня твоєї смерті», тож ти тепер вільна від цієї обітниці. А одразу по твоїй смерті я змусив Мелфоїв публічно визнати тебе чистою від усіх звинувачень у замаху на вбивство Драко.

 — Ох, знову дякую тобі, Гаррі, — сказала Герміона Ґрейнджер. — Дуже мило з твого боку, і з їхнього теж, гадаю, — вона увесь час поправляла пальцями свої кучері, так, ніби, впорядкувавши зачіску, зможе привести назад до ладу своє життя.

 — І останнє, але не за важливістю. Я замовив ґоблінам побудувати сховище роду Ґрейнджер в «Ґрінґотсі», — сказав Гаррі. — Я не поклав туди грошей, позаяк тут я вже міг почекати й спитати спочатку твоєї згоди. Та, якщо ти збираєшся бути супергероєм, що бореться з кривдою, то буде дуже помічним, якщо люди причислятимуть тебе до вищих верств населення, так би мовити. Себто, я гадаю, стане у пригоді, якщо всі знатимуть, що ти можеш дозволити собі юриста. Я можу покласти у твоє сховище стільки грошей, скільки хочеш, позаяк, після того як Волдеморт вбив Ніколса Фламеля, я став власником філософського каменя.

 — Видається, на цьому місці мені варто було б знепритомніти, — пискнула Герміона. — Ось тільки я не можу через мої суперсили, і звідки в мене ці суперсили, до речі?

 — Якщо ти не проти, твої уроки з блокології з містером Бестером розпочнуться в середу; він може працювати з тобою щоденно. До того часу, я гадаю, не варто ризикувати таємницею справжнього джерела твоїх сил лише через те, що якийсь виманолог може зустрітися з тобою поглядом. Себто, зрозуміло, що в цього феномена є нормальне магічне пояснення, нічого надто надприродного, але люди схильні трястися над власним невіглаством, тож, я гадаю, Дівчинка-Що-Ожила буде більш ефективна, якщо збереже таємничість. Після того, як містер Бестер навчить тебе захищати розум і обходити дію сироватки правди, я розповім тобі повну передісторію, обіцяю, включно з усіма секретами, що їх ти не зможеш розповісти більше нікому.

 — Звучить просто прекрасно, — сказала Герміона Ґрейнджер, — Чекаю-не-дочекаюся.

 — Втім, муситимеш дати Незламну обітницю щодо того, що не зробиш нічого, що могло б знищити світ, перш ніж я розповім тобі найнебезпечніші частини історії. Себто, інакше я просто не зможу їх тобі розказати, бо я сам склав Незламну обітницю. Це прийнятно?

 — Звісно, — сказала Герміона. — Що ж в цьому неприйнятного? Так чи так, я б не хотіла знищити світ.

 — Може, тобі варто знову присісти? — Гаррі занепокоївся, бо Герміона злегка хиталася з боку в бік, в ритм своїм словам.

Герміона Ґрейнджер зробила декілька глибоких вдихів.

 — Ні-ні, мені ведеться цілком добре, — сказала вона. — Є ще щось, що мені треба знати?

 — Ні, це все. Я закінчив, принаймні, поки що. — Гаррі помовчав. — Я дійсно розумію, що ти хочеш все робити сама, замість отримувати все від інших. Просто…​ ти будеш доволі серйозним героєм, і з мого боку лише здоровий ґлузд — надати тобі всі можливі переваги…​

 — Я цілковито розумію, — сказала Герміона. — Тепер, коли я мала досвід програшу і смерті. Раніше не розуміла, але розумію тепер, — вітерець скуйовдив брунатне волосся Герміони, поворушив її мантію — вона була такою дивовижно мирною в ранковому освітленні, коли підняла руку й обережно стисла її в кулак. — Якщо я збираюся це робити, я хочу робити це правильно. Ми мусимо виміряти, як сильно я можу бити, як високо стрибати, знайти безпечний спосіб перевірки, чи можуть мої нігті вбивати смертефалдів, як справжній ріг єдинорога, а також я маю набрати практику ухиляння від заклять, використовуючи мої нові швидкісні можливості, і…​ можливо, ти міг би організувати для мене щось на кшталт курсів для аврорів, як ті, що проходила Сьюзен Боунз, — тепер Герміона всміхалася, і очі її дивно сяяли. Дамблдорові знадобилися б години, щоб зрозуміти цей блиск, а Гаррі знав одразу, не задумуючись. — О! А ще я хочу носити з собою маґлівську зброю, приховану, щоб ніхто не знав, що маю її. Коли билася з тролем, я подумала про вибухові гранати, та мені б не вдалося трансфігурувати їх достатньо швидко, навіть якщо знехтувати всіма правилами.

 — В мене таке відчуття, — сказав Гаррі, пародіюючи шотландський акцент професорки Макґонеґел, — що я маю щось з вами робити.

 — О, для цього вже геть-геть запізно, містере Поттер. Слухай, а ти можеш дістати мені базуку? Я маю на увазі, пускову ракету, а не жуйку. Закладаюся, такого ніхто не очікуватиме від маленької дівчинки, ще з усією цією аурою невинності й чистоти.

 — Ну ось, — спокійно сказав Гаррі, — ось тепер ти мене лякаєш.

Герміона саме стояла на пальцях лівої ноги, простягнувши одну ліву руку вперед, а праву ногу назад, як маленька балерина. Вона завмерла в цій позі і озвалась до Гаррі:

 — Хіба? Я просто міркую, що такого я можу зробити, що не подужає загін міністерських бійців. Вони мають мітли для мобільності, і закляття, значно кращі за мої, — Герміона граційно опустила ногу на підлогу. — Себто, тепер, коли на мене ніхто не дивиться і я можу поекспериментувати, мені починають дуже подобатися мої суперсили. Та я все одно не розумію, як я можу виграти таку дуель, в якій би програв професор Флитвік, хіба що заскочивши ворога зненацька.

Ти можеш іти на ризики, які інші люди не можуть собі дозволити, а потім робити подальші спроби, вже знаючи, що ж тебе вбило минулого разу. Ти можеш експериментувати з новими закляттями значно більше, ніж будь-хто інший, хто не хоче померти наглою смертю. Ось тільки Гаррі не міг нічого з цього розповісти, поки що, тож він сказав:

 — Гадаю, можна більше думати про майбутнє, а не про те, що ти можеш зробити просто зараз.

Герміона підстрибнула високо-високо, тричі клацнула підборами дорогою вниз, приземлилася «на пальці», не порушивши постави.

 — Але ти ж казав, що є щось, що я можу зробити одразу. Чи це була просто перевірка?

 — То особливий випадок, — сказав Гаррі.

Його шкіра була в сиротах від холодного світанкового повітря. Йому дедалі менше хотілося розповідати супер-Герміоні про її похід, в ході якого вона муситиме зітнутися з буквально найгіршим своїм жахіттям, та ще й за умов, коли її новітня фізична міць нічого не важитиме.

Герміона кивнула, кинула погляд на схід. Підійшла до краю даху й сіла, звісивши ноги вниз. Гаррі підійшов і сів поряд, тільки по-турецьки і дещо далі від краю.

На схід від Гоґвортсу, займалися полум’яно-червоним обриси віддалених пагорбів.

Світанкова заграва якось покращила Гаррі настрій. Доки в небі ще є Сонце, можна вважати, що стан речей задовільний, себто, принаймні він ще не знищив Сонце.

 — Тож, — почала Герміона. Тепер вона говорила гучніше. — Стосовно майбутнього, Гаррі. В мене був час на роздуми, доки я відлежувалася в лікарні, і…​ можливо, це дурість з мого боку, та менше з тим — є одне питання, відповідь на яке я хочу знати. Пам’ятаєш, про що ми востаннє з тобою говорили? Я маю на увазі, востаннє перед тим як?

 — Що-що? — тупо перепитав Гаррі.

 — Аа…​ — простягнула Герміона, — для тебе ж це було місяць тому…​ Напевно, ти не пам’ятаєш.

І тут Гаррі згадав.

 — Не панікуй! — відреагувала Герміона, почувши придушений хрип. — Обіцяю, хай там що ти скажеш, я не вдарюся в сльози, не втечу, і не самовб’юся за посередництвом чергового троля! Я знаю, що для мене минуло лише два дні, та, гадаю, смерть навчила мене легше ставитися до багатьох речей, що виглядають менш важливими порівняно з тим, через що я вже пройшла!

 — Ага, — пискнув Гаррі. — Тож, і в серйозної психологічної травми є свої бонуси?

 — Але, розумієш, мені все одно хотілось би це знати, Гаррі, бо для мене та наша розмова — ще зовсім нещодавня справа, і ми не договорили, що, очевидно, цілковито моя провина — я втратила голову, а потім з’їлася тролем, чого я точно не збираюся повторювати. Я гадаю, мені варто запевнити тебе, що це — не типовий розвиток подій, якщо бовкнеш щось не те дівчині. — Герміона засовалася й почала гойдатися на місці. — Але, розумієш, більшість закоханих людей не роблять для своїх милих і дещиці того, чим я завдячую тобі. Отож, містере Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес, якщо кохання нема, я хочу знати, що саме є. Ти так і не сказав.

 — Дуже гарне питання, — невпевнено почав Гаррі. — Ти не заперечуватимеш, якщо я трошки розміркую на цим?

Герміона кивнула.

Шматок за шматочком, понад пагорби висувалася несамовита сяюча куля.

 — Герміоно, — сказав Гаррі, коли сонце напіввизирнуло з-за небокраю. — ти ніколи не будувала гіпотез щодо походження моєї темної сторони?

 — Жодних, крім очевидної, — відповіла Герміона, бовтаючи ногами над прірвою за краєм даху. — Я думала, що, можливо, Відомо-Хто, сконавши просто поряд із тобою, спричинив магічний вибух, що створює привид, і частина його закріпилася на твоєму мозку, а не на підлозі. Але ця ідея мені ніколи не подобалася, це ніби вкрай розумне пояснення неправди, а якщо Відомо-Хто взагалі не помер тієї ночі, то сенсу в ній стає дедалі менше.

 — Це непогане припущення, — сказав Гаррі. — Поки що уявімо собі цей сценарій.

Уявний раціоналіст бився головою об уявну стінку, згадуючи, як йому не стало мозку навіть на таку гіпотезу. Вона не відповідала дійсності, але вона була розумною, а Гаррі взагалі не продумав був жодної моделі, яка була б настільки конкретною — сам він лише неясно підозрював зв’язок.

Герміона кивнула.

 — Ти мабуть вже це знаєш, але гадаю варто сказати тобі ще раз, щоб було: ти не Волдеморт, Гаррі.

 — Я знаю. І ти саме це для мене значиш, — Гаррі глибоко вдихнув, йому раптом стало боляче виштовхувати з себе слова. — Волдеморт…​ він не був щасливою людиною. Я не знаю, чи був він щасливий хоча б раз у своєму житті, — він не міг створювати патронуса. — І це єдина причина, з якої його когнітивні шаблони не побороли мою особистість — бо на темній стороні було не надто приємно, вона не давала позитивної мотивації. Дружба з тобою означає для мене, що я не мушу повторювати шлях Волдеморта. А до Гоґвортсу я ж був доволі самотній, хоча й не усвідомлював цього, тож…​ так. Можливо, я трошки надто сильно хотів воскресити тебе з мертвих, порівняно з абстрактним середнім хлопчиком мого віку. Хоча, наголошую, особисто я досі тримаюся думки, що моє рішення базувалося на нормативній моральній логіці, а якщо інші люди не так сильно переживають за своїх друзів, це їхня проблема, а не моя.

 — Ясненько, — м’яко простягнула Герміона. Вона затнулася. — Гаррі, не зрозумій мене неправильно, але я не на сто відсотків задоволена цією ситуацією. Це велика відповідальність, на яку я не погоджувалася, і я не думаю, що це добре для тебе — так спиратися на одну-однісіньку людину.

Гаррі кивнув.

 — Я знаю. Але моя ідея не обмежується цим. Було пророцтво про те, що я знищу Волдеморта…​

 — Пророцтво? Про тебе було пророцтво? Гаррі, ти це серйозно?

 — Так, так, знаю. Хай там як, в частині пророцтва було сказано таке: «і Темний Лорд позначить його як рівного собі, але він володітиме силою, якої Темний Лорд не відає». Як гадаєш, що це означає?

 — Гммм, — замислилася Герміона. Задумливо постукала пальцями по камінню. — Твоя таємнича темна сторона — це мітка Відомо-Кого, що підняла тебе на один рівень із ним. Сила, якої він не відав…​ це ж про науковий підхід, чи не так?

Гаррі заперечувально похитав головою.

 — Я теж спочатку так думав — що йдеться про маґлівську науку, чи про методи раціональності. Але…​ — Гаррі видихнув. Сонце вже повністю піднялося з-за пагорбів. Йому було ніяково таке казати, але він все одно збирався сказати. — Професор Снейп, який першим почув пророцтво, — так, і таке було, — професор Снейп сказав, що не думає, що там ішлося про науку, сказав, що «сила, якої Темний Лорд не відає» мусить бути чимось значно більш чужим для Волдеморта. Якщо подумати про це, то та особистість, якою був Волдеморт насправді, — чому, професоре Квірел, чому, від цієї думки Гаррі досі боляче віддавало в серці, — він би міг засвоїти методи раціональності також, якби мав доступ до тих самих наукових робіт, що і я, — Гаррі глибоко вдихнув. — У фіналі цієї справи, під час останнього протистояння з Волдемортом, він погрожував мені, що посадить моїх батьків і всіх моїх друзів в Азкабан. Якщо не розповім йому якісь таємниці, що його зацікавлять, — по ціні однієї врятованої людини за таємницю. Але я знав, що в мене недостатньо секретів, щоб врятувати всіх. І в ту мить, коли я усвідомив, що не в змозі врятувати всіх…​ ось тоді я почав по-справжньому думати. Можливо вперше за життя, я почав думати. Я думав швидше за Волдеморта, хоч він і був старший, і розумніший, і це тому…​ тому що в мене була причина думати. Волдемортом рухало бажання безсмертя, він дуже не хотів вмирати, але це була не позитивна мета, це був страх, і через той свій страх Волдеморт робив помилки. Я гадаю, «сила, якої не відав Волдеморт»…​ полягала в тому, що я мав що захищати.

 — Ой, Гаррі, — обережно сказала Герміона. Вона затнулася. — Тож, ось що я для тебе? Щось, що ти захищаєш?

 — Ні, я хочу сказати, єдина причина, чому я тобі це кажу, в тому, що Волдеморт не погрожував запроторити тебе в Азкабан. Навіть якби він захопив весь світ, тобі б це не зашкодило. На той момент він вже був дав вірогідну обіцянку не наносити тобі шкоди, через певні, так би мовити, причини. Тож в момент гострої кризи, коли я зазирнув глибоко в глибину себе і знайшов в собі силу, якої Волдеморт не відав, я зробив це, щоб захистити всіх, окрім тебе.

Герміона обміркувала це, і розплилася в усмішці.

 — Та що ти кажеш, Гаррі, — сказала вона. — Це найменш романтичне зізнання в світі.

 — Прошу.

 — Ні, направду, Гаррі, це дуже допомогло, — сказала Герміона. — Я хочу сказати, все це дедалі менше скидається на переслідування.

 — Ага, я ж до того й веду.

Вони змовницьки покивали одне одному, обидва почувалися тепер значно вільніше, і могли спокійно подивитися світанок разом.

 — Я тут розмірковував, — почав Гаррі м’яко, — про цього альтернативного Гаррі Поттера, себто, про людину, якою я міг би стати, якби Волдеморт не напав був на моїх батьків, — якби Том Редл не спробував був скопіювати себе в мене. — Той інший Гаррі Поттер був би менш розумний, гадаю. Він, мабуть, не захоплювався би маґлівською наукою, навіть якщо його мати була маґлівського роду. Але той інший Гаррі Поттер був би…​ здатний на людське тепло, і цю здатність від успадкував би від Джеймса Поттера й Лілі Еванс. Він був би небайдужий до інших людей, він намагався би рятувати своїх друзів. Я знаю, що він би був таким, тому що, бач, лорд Волдеморт ніколи таким не був…​ — очі Гаррі сльозилися. — Тож ця частина, мабуть, — залишок.

Сонце стояло вже явно над обрієм, і золоте світло лилося на них обох, а на інший бік дахової платформи відкидалися їх довгі тіні.

 — Я гадаю, ти вийшов добре такий, який ти є, — сказала Герміона. — Я маю на увазі, той інший Гаррі Поттер міг би бути гарним хлопчиком, мабуть, але скидається на те, що мені б довелося все продумувати за нього.

 — З огляду на спадковість, альтер-Гаррі розподілився би до Ґрифіндору, як і його батьки, і ми з тобою не стали б друзями. Хоча свого часу Джеймс Поттер і Лілі Еванс були старостами Гоґвортсу, тож їхній син не був би геть безнадійний.

 — Я це вже бачу, — сказала Герміона, — Гаррі Джеймс Поттер, ґрифіндорець, палкий фанат квідичу і сам непоганий гравець…​

 — Ні. Просто ні.

 — Історія запам’ятає його як вірного Робіна героїні Герміони Джин Ґрейнджер, яка висилатиме містера Поттера в поле виконувати її доручення, тоді як вона розв’язуватиме таємниці, не виходячи з бібліотеки, за допомогою книжок та своєї феноменальної пам’яті.

 — А тобі подобається цей альтернативний всесвіт, еге ж?

 — Можливо, вони з Роном Візлі, другим найрозумнішим хлопчиком в Ґрифіндорі, були б найліпшими друзяками, і билися би пліч-о-пліч у війську під час занять із захисту, і допомагали б один одному із домашнім завданням…​

 — Ну все, годі, це починає мене лякати.

 — Вибач, — сказала Герміона, ніби до самої себе посміхаючись, огорнута якоюсь власною думкою.

 — Вибачення прийняте, — сухо зауважив Гаррі.

Сонце здерлося ще вище небом.

По хвилі Герміона заговорила знову.

 — Ти припускаєш, що пізніше ми закохаємося одне в одного?

 — Мені відомо лише те, що й тобі, Герміоно. Але чому обов’язково має бути кохання? Серйозно, чому обов’язково мають бути закохані? Можливо, коли станемо старші, закохаємося, а може й ні. Можливо, завжди кохатимемо, а може розлюбимо. — Гаррі схилив голову на один бік, бо сонце почало припікати йому щоку, а він не наніс сонцезахисного крему. — Хай як піде, ми не повинні заганяти своє життя під якийсь заготовлений шаблон. Я гадаю, люди часто намагаються підігнати життя під певну схему, і в цьому причина їхнього нещастя.

 — Жодних нав’язаних шаблонів? — перепитала Герміона. Очі в неї бешкетницьки зблиснули. — Це ніби складний спосіб сказати жодних правил. Що мені зараз подобається значно більше, ніж, скажімо, на початку року. Якщо вже я буду сяйливою принцесою-єдинорогом з власною машиною часу, то вже можна й про правила забути, гадаю.

 — Я не кажу, що правила — це завжди погано; крім того, є ті, що дійсно пасують людям, а не заважають, як у квідичі. Але ти ж і сама відмовилася від «геройського» шаблону на користь того, щоб просто робити все, що в твоїх силах?

 — Гадаю, так — Герміона звернула погляд на землі Гоґвортсу далеко внизу, бо сонце було вже заяскраве, щоб дивитися на нього прямо, — хоча, як подумав Гарі, сітківка її очей регенерує, тож для неї це безпечно. — Гаррі, ти сказав, нібито думаєш, що бути героєм — це моя доля. Я про це думала, і ото скажу тобі, що ти цілковито помиляєшся. Якби цьому судилося статися, то все було б значно легше. А щоб робити те, що ти можеш робити…​ треба змушувати події відбуватися, треба робити цей вибір, знову і знову.

 — Це не суперечить концепції твого природженого геройства, — сказав Гаррі, розмірковуючи про теорію свободи волі компатибілістів, і про пророцтва, що він не мав права бачити, щоб мати змогу їх втілити в життя. — Та краще ми поговоримо про це пізніше.

 — Це мусить бути твій вибір, — повторила Герміона. Вона зробила стійку на руках, пливким рухом перекинулась на ноги і вирівнялася. — Такий, як мій зараз.

 — Жодних поцілунків! — сказав Гаррі підводячись з готовністю ухилятися; хоча до нього майже одразу дійшло, що Дівчинка-Що-Ожила значно, значно швидша.

 — Я більше не намагатимусь тебе поцілувати, містере Поттер. Хіба що сам попросиш. Та всередині мене вирують всі ті теплі почуття, і я боюся, що лусну, якщо бодай щось не зроблю. І так, мені здається, що це нездорова ситуація, коли дівчинка не може вигадати, в який спосіб віддячити хлопчикові, крім як поцілувавши його.

Герміона витягла паличку і взяла її в схресну позицію, як коли складала присягу на вірність родові Поттерів перед Чарверсудом.

 — От дідько, не треба, — сказав Гаррі. — Ти хоч розумієш, чого мені коштувало звільнити тебе від цієї клятви минулого разу…​

 — Гей, ти, не роби передчасних висновків. Я не збиралася знову присягатися у вірності твоєму родові. Якщо хочеш бути моїм таємничим молодим чарівником — мусиш почати вірити у мій здоровий ґлузд. А тепер, будь ласочка, простягни свою паличку.

Повільно, Гаррі витяг Бузинову паличку й схрестив її з десяти-й-три-чверте-дюймовою паличкою з виноградного дерева Герміони, притлумивши всі свої побоювання, що вона обере щось не те.

 — Ти можеш принаймні не казати речей на кшталт «доки смерть не забере мене», позаяк, я ж казав, що в мене тепер є філософський камінь? І не кажи нічого про «кінець світу і його магії», добренько? Тепер такі звороти мови нервують мене значно більше, ніж раніш.

На даху, вкритому кам’яним бруком, сліпуче ранкове сонце осяює двійко насправді-більше-не-дітей в чорних мантіях з блакитним оздобленням, що стоять навпроти одне одного зі схрещеними паличками. В однієї — карі очі, хвиля безладних каштанових кучерів і аура сили й краси, викликана не лише магією; в іншого — зелені очі за скельцями окулярів, неслухняне чорне волосся над запаленим шрамом. Під ними — кам’яна вежа, що її ніхто ніколи не бачив з землі, виростає з фундаменту замку Гоґвортс. Далеко-далеко внизу видно зелені пагорби, а ще озеро. На віддалі — велика чорно-червона смужка вагонів і паротяг, зовсім мініатюрні з цієї відстані: потяг, ані маґлівський, ані цілковито магічної природи. Небо майже позбавлене хмар, лише подекуди поцятковане біло-жовтим, там де віхті вологи віддзеркалюють сонячне світло. Легкий вітерець несе світанкову прохолоду і ранкову вологість; а величезна розпечена золота куля вже піднялася високо над обрієм, і її палання дає тепло всьому, чого досягає.

 — Ну що ж, можливо, це допоможе тобі заспокоїтись, — каже герой своєму таємничому чарівникові. Вона знає, що не знає всієї історії, та той фрагмент правди, що їй таки відомий, сяє наче сонце в її серці, і зігріває її зсередини, так само, як сонце зігріває її лице. — Зрештою, я таки роблю цей вибір.

Своїм життям і магією присягаю на дружбу Гаррі Поттерові,

Присягаю допомагати йому і вірити в нього,

Стояти з ним і, гм, стояти за нього,

І іноді йти туди, куди він іти не може,

Доки смерть не забере мене по-справжньому, якщо вона коли-небудь це зробить, себто,

І якщо світ чи його магія скінчиться, ми впораємося з цим разом.

* * *

Оригінальна примітка автора:

Це кінець історії про Гаррі Поттера і його методи раціональності.

Можливо, колись я допишу Омаке Файли #5: Колективний Інтелект (альтернативні розвʼязки «Річного іспиту»). Я планую колись дописати епілог — коли зможу. Напевно, я викладу епілог як окремий від цього твір, адже я вважаю цей твір завершеним і без епілогу. Так само я зроблю, якщо колись у майбутньому я вирішу дописати щось у всесвіті ГПіМР (тільки не надто сподівайтеся). Час мені йти далі. Я не планую писати сіквел, але заохочую вас написати власний, якщо бажаєте.

Будь ласка, підпишіться на сповіщення на пошту hpmor крапка com, якщо хочете дізнатися про епілоги чи інші твори, коли вони зʼявляться, а також щоб вас повідомили, коли я наважуся почати наступний великий художній твір.

__Протягом приблизно тижня я, можливо, викладу деякі свої роздуми про цей проєкт, бо його вже завершено, та надам Думку Бога про деякі питання за адресою hpmor крапка com слеш notes. Про це вас також повідомить розсилка поштою.

Прощальні вечірки вже почалися в деяких частинах земної кулі. Деякі було додано після попереднього оголошення. Будь ласка, дивіться на сторінку «Author’s Notes», чи є вечірка у вашому місті, а якщо ні, завжди можна спробувати приєднатися до святкування дня Пі.

Я радий, що написав для вас цю книжку,

і пишаюся, що ви її прочитали.

Багато хто з вас сказав, що став мені другом,

і це знання тепло світиться всередині мене.

Бажаю вам довго жити й процвітати…​

ЕКСПЕКТО ПАТРОНУМ!

Гаррі Поттер і Методи Раціональності: Елізер Юдковскі